166 TORSTEN LAGERBERG 



komma mycken förargelse åstad. Även om det behandlade fallet skulle 

 vara det enda kända, så är det naturligtvis icke uteslutet, att det kan 

 komma att återupprepas i framtiden, och under sådana förhållanden är 

 det på sin plats att se till, om möjligheter finnas att förebygga något 

 dylikt. (Inom parentes kan jag nämna, att Corticium evolvejis för när- 

 varande har en betydli-^t svårare skuld på sitt samvete. Efter allt att 

 döma är det nämligen denna svamp, som förorsakat huvudparten av de 

 mångomskrivna rötskadorna på Bränslekommissionens ved.) Att för- 

 hindra virkets infektion är naturligtvis otänkbart. Det enda man kan 

 göra är att så vitt möjligt söka undanröja förutsättningarna för, att en 

 infektion skall få allvarliga följder. 



Då friskt granvirke understundom innehåller mera än 50 °o vatten, 

 erbjuder det omedelbart efter avverkning mycket goda utvecklingsbe- 

 tingelser för ett flertal svampformer. För att undgå rötskador måste man 

 därför vidtaga alla sådana åtgärder, som äro ägnade att befordra vedens 

 snabba uttorkning. Först och främst måste barkningen utföras med till- 

 börlig omsikt. De fordringar, som i detta hän.seende uppställts i ovan 

 citerade »Enhetliga inmätningsregler för rundvirke» (sid. 8), borde därför 

 under alla omständigheter noggrant iakttagas. Det framhålles här, att 

 granpappersved skall »vara helbarkad eller ock randbarkad, i vilket 

 senare fall barkränderna skola vara sammanhängande och gå intill veden». 

 Genom randbarkningen skall dessutom »minst en tredjedel av stockytan 

 vara fullt befriad från bark». Stockarna få efter denna procedur icke 

 lämnas att ligga direkt på marken, tills de kunna bli hopkörda i vältor, 

 utan måste omedelbart hopläggas i res. Alla dessa försiktighetsåtgärder 

 kunna dock icke garantera virkets friskhet, för så vitt icke lagringen 

 sedermera utföres på ett tillfredsställande sätt. Ett noggrant aktgivande 

 härpå är i all synnerhet angeläget, då det gäller frodvuxet virke, som 

 flottats. 



För att ernå en tillräcklig luftcirkulation under vältorna, är det nöd- 

 vändigt, att underlagen göras tillräckligt solida och givas en erforderlig 

 höjd. Vad som i detta avseende kan uppnås, beror väl närmast på de 

 medel, som anlitas för timrets hopläggning, men under alla förhållanden 

 borde minst en fots fritt spelrum under vältorna kunna åstadkommas. 

 Man måste vidare undvika, att lägga vältorna i sänkor. Helst bör lag- 

 ringen ske på jämn, sluttande mark och vältorna sträckas i markens 

 lutningsriktning. På detta sätt underlättas nämligen avledningen av den 

 kalla och fuktighetsmättade luft, som uppstår omkring vältan vid virkets 

 avdunstning, och denna kan därigenom gå snabbare och bli mera effek- 

 tiv (jfr här B/ECKSTRöM, sid. 5). Denna åtgärd bör i all synnerhet vid- 

 tagas, om flera långa vältor skola uppläggas i omedelbar närhet av var- 



