172 L. MATTSSON MARN 



resonemanget i fråga om grundyteserierna. Undersökas exempelvis hans 

 sista talltabeller {j4) i detta avseende, visa sig serierna liksom i de flesta 

 erfarenhetstabeller upplagda direkt efter observationsvärdena vid sista 

 uppskattningen. Sannolikheten för, att de så erhållna värdena verkligen 

 skola vara de sökta, bör vara tämligen ringa. Förtroendet för värdena 

 ökas ej heller vid närmare undersökning angående vilka bestånd, som 

 hittills lagts till grund för utredningarna. 



Begreppet normalt bestånd. 



Enligt beslut av förbundet för tyska försöksanstalterna skola produk- 

 tionsundersökningarna avse normala bestånd, d. v. s. »bestånd, som 

 med hänsyn tagen till trädslag och markens virkesproducerande förmåga 

 vid ostörd utveckling äro att betrakta som de fullkomligaste» (se exem- 

 pelvis j, sid. 230). Till denna ursprungliga formulering fogades 1888 

 det tillägget (j, sid. 232), att bestånd med samma höjd och samma ålder 

 borde ha en inom 15 % lika grundyta, och att allt för stamfattiga eller 

 stamrika bestånd skulle frånskiljas. Denna försöksanstalternas definition 

 av beståndens normalitet är ju, som definition betraktad, synnerligen svag 

 och har naturligt nog ej undgått att utsättas för rätt mycken kritik. 



Vilja vi närmare sätta oss in i begreppets betydelse torde det lämp- 

 ligaste vara att följa Ganghofers framställning i »Das forstliche Ver- 

 suchswesen» {12, sid. 362). Han säger om begreppet normalitet: 'Häri 

 ligger över huvud taget en av de största svårigheterna för uppställandet 

 av produktionstabeller. Normalt är nämligen ej något fast begränsat 

 utan snarare ett obestämt begrepp.' Och längre fram, (det normala — ^ 

 representerar en lokalt uppnåelig högsta produktion (av stammar, stam 

 grundytesumma, beståndshöjd och beståndsmassa)'. Här framskymtar 

 den tydning av begreppet, som synes ha blivit den allmännaste. Det 

 fullkomligaste har nämligen tolkats såsom det i mätningsögonblicket i 

 ett eller annat avseende maximala. An skarpare framhålles detta sid. 

 364 i samband med yttrandet att stammarnas grundytesumma är lämp- 

 lig mätare å normaliteten. 



Detta torde som sagt varit den tolkning av begreppet normalitet som 

 allmännast tillämpats. Flera författare hänvisa visserligen endast liksom 

 Maass till den i arbetsplanen intagna definitionen. Så göra LOREY och 

 SCHWAPPACH. Andra däremot lämna dessutom en kortare redogörelse 

 för den betydelse de inlägga i begreppet normalitet. 



Baur (j, sid. 7) säger exempelvis: 'Det oaktat äro våra försöksytor 

 inga 'idear-bestånd, utan hava endast en så normal byggnad, som man 

 över huvud taget kan finna. Bland de många försöksytorna skall man 



