SLUTENHET OCH SLUTEXHETSFAKTORER 175 



större delen av senare forskare. Skarpast kanske detta framträder i 

 »Die Weisstanr.e^^ ( -77, sid. 95). Han säger här: Ett enda normalt stam- 

 antal är onaturligt' och kritiserar på samma ställe skarpt ett yttrande 

 i BaURS Holzmesskunde. vilket han finner innebära, att varje ålderssteg 

 av viss bonitet blott kan ha en normal grundyta, beståndshöjd o. s. v. 

 och alt alla andra slutenhetsgrader alltså skulle vara onormala \jmfr före- 

 gående*. 



Även pä annat ställe framhåller han samma sak i-,v, sid. 283 med 

 orden: 'Redan tänjbarheten hos vårt normalbegrepp, vilket låter bestånd 

 av intill 5-dubbla stamantalet gälla som fullgoda 1 representanter för samma 



serie), — — — emedan de tillfälligtvis hava samma virkesmassa 



— gör undersökning av stamrikare och stamfattigare bestånd nödvän- 

 dig^ !' 



Han bekämpar med andra ord den åsikten, att endast en enda normal 

 serie existerar. För honom innebär begreppet normalitet visserligen, 

 att beståndet uppnått en viss, största kubikmassa. Den synpunkten be- 

 tonas även i inledningen till »Die Weisstanne». Han nöjer sig emeller- 

 tid ej härmed utan anser, att ett flertal normala serier existera, och än 

 mer. han anser det av behovet påkallat att studera dessa var för sig, 

 att alltså ej blunda för deras tillvaro. 



Till denna syn på saken har han kommit genom sina undersökningar 

 över bokbeståndens utveckling i olika höjdlägen och expositioner 1 ,0, 

 sid. izoV Han tillämpar emellertid första gången sina erfarenheter vid 

 bearbetningen av silvergranen och detta på så vis, att han urskiljer tre 

 slutenhetsgrader» med samma kubikmassa men olika grundyta, höjd 

 och stamantal. Samma fördelning pä slutenhetsgrader genomför han 

 vid sina senare bearbetningar av bokundersökningarna i^;"i". Denna upp- 

 delning i »slutenhetsgrader* innebär tydligen intet annat än ett försök 

 till gruppering av bestånden efter enhetliga utvecklingsserier. Slutenhets- 

 graderna ha däremot ej mycket med våra vanligen använda slutenhets- 

 grader att göra. 



SCHUBERGS normalitetsbegrepp är som synes bet}'dligt vidare än förut 

 behandlade författares. Ännu vidare fattas det emellertid av Block [^, 

 sid. 231). För denne innebär normaliteten endast att beståndet fått ut- 

 veckla sig under en viss behandling utan några som helst störande in- 

 fl}'telser eller, såsom han formulerar saken: 'Normala bestånd äro sådana 

 vilka till det yttre bära den karakteristiska prägel, behandlingsmetoden 

 åsätter dem, och för vilka ej kan påvisas, att på deras utbildning ab- 

 norma faktorer inverkat, d. v. s. andra faktorer än sådana, vilka här- 

 flyta ur ståndortens eller behandlingsmetodens egendomligheter. Det 

 är naturligtvis med denna tydning av normalitetsbegreppet, som de 



