176 L. MATTSSON MÅRN 



största möjligheterna för lösandet av beståndsutvecklingens problem upp- 

 näs. Att observera är att därmed allt samband mellan normalitet och 

 slutenhet brutits. 



Emellertid har den av SCHUBERG och Block företrädda uppfattningen 

 av normaliteten ej fått någon större anslutning. I stället fick som sagt 

 föreskriften »ostörd utveckling» alltmera träda i bakgrunden. För att 

 på lättaste sättet få enhetlig serie valdes de maximala bestånden. Då 

 man sedan fann, att dessa kunde nås efter flera olika linjer, att således 

 det maximala tillståndet ej säkrade för, att ej olika utvecklingsserier 

 blevo representerade, infördes föreskriften, att skillnaderna i diverse be- 

 ståndskaraktärer ej fingo överstiga vissa procent. 



Med detta normalitetsbegrepp är det ju rätt naturligt att endast ex- 

 tremt starkt slutna bestånd erhållits som utgångspunkter, d. v. s. sådana, 

 som avlägsna sig så långt som möjligt från den typ, man får tänka sig 

 som slutresultat av de moderna gallringarna. Ej heller kan genom upp- 

 repade huggningar äldre bestånd av denna typ det sökta tillståndet 

 uppnås. En tabell, direkt upplagd efter en serie sådana bestånd, kom- 

 mer aldrig att åskådliggöra annat, än vad redan tidigare nämndes: en 

 samling av varandra oberoende bestånd uppvuxna under viss behandling 

 men från och med viss tidpunkt underkastade en annan. För att nå 

 den verkliga produktionstabellen måste andra vägar tillgripas. 



Schiffels tabellkonstruktion. 



I detta sammanhang kan det vara av rätt stort intresse att studera 

 de metoder, SCHIFP^EL tillgriper för att erhålla tabeller för olika utveck- 

 lingsserier (25). Han är nämligen den ende, som förutom ScHUBERG 

 försökt att i siffror formulera de olika möjligheterna för ett och samma 

 bestånds utveckling, i det han söker uppställa tabeller för de tre »sluten- 

 hetsformerna» 'Dichtschluss', 'Mittelschluss' och 'Lichtschluss'. 



Till en början sysslar han uteslutande med slutenhetsformen »Dicht- 

 schluss». Som utgångsmaterial begagnar han sig av SCHWAPPACHS 

 erfarenhetstabeller av år 1890 för gran i Nordtysldand och för samma 

 trädslag i Sydty.skland, vidare LOREYS tabell från 1899 samt den 

 BAURska från år 1877, båda för gran. Av dessa tillmäter han de tre 

 första tabellerna sins emellan lika värde, medan den fjärde endast i tvi- 

 velaktiga fall rådfrågas. Han samarbetar dessa till en allmäntysk genom- 

 snittstabell. I denna tabell undersöker han Derbholzformtalen och på- 

 visar, att dessa i ett par fall ej förlöpa fullt nöjaktigt. 



För att få lämpligare siffror att arbeta med går han ut från den i 

 hans avhandhng »Form und Inhalt der Fichte» {26) befintliga grafiska 

 framställningen över sambandet mellan diameter, höjd och oäkta form- 



