178 L. MATTSSON MARN 



G= 64,3 m^; H ^ 33,2 m; Z> = 38,0 cm; /= 0,465, 



så blir den högsta medeldimeter som under annan slutenhetsform kan 

 påräknas utan att alltför långt nedgående krona erhålles 47 cm. Denna 

 stam bör hålla höjd 37 m, formkvot 0,63, formtal 0,417. 



Dessa värden kontrollerar han med hjälp av sina på grundval av Fe- 

 KETEs arbeten uppgjorda beständsserier och finner ungefärligen överens- 

 stämmande värden. Ur dessa värden för 100 år bestämmer han så fak- 

 torn b i formel 3. Ur antagandet att formhöjden för olika slutenhets- 

 former är lika för samma ålder och bonitet (antagandet hämtat ur re- 

 sonnemang i samband med FEKETEserierna) kan han med hjälp av 

 faktorn b beräkna höjden i Lichtschluss för alla åldrar och boniteter. 

 Därmed har han höjd och formtal beräknade, varefter endast diametern 

 återstår. Denna erhålles ur formel I 



a = 



/ 



vilken formel ju med konstant a gäller för samtliga slutenhetsformer. 

 Därmed har han medelstammens massafaktorer färdiga. För beräk- 

 nandet av stamantal och grundytor utgår han från det antagandet att 

 ett fem meters bestånd kan hålla 3,000 stammar utan att någon kvist- 

 rensning inträder. Detta värde låter han gälla för Lichtschluss me- 

 dan han för Dichtschluss anser 5,000 stammar vara lagom. Ur dessa 

 stamantal får han med hjälp av medelstammens förut kända diameter, 

 grundytan vid 5 meters höjd å beståndet. Han antar så att formeln 

 för grundytans utveckling, funnen ur förhållanden under Dichtschluss, 

 G ^ i sJ h — k^ även gäller för Lichtschluss. Ur de två värdena vid 5 

 meter och vid 100 år beräknar han konstanterna i och k varefter grund- 

 ytan kan bestämmas vid vilken ålder som helst. Därmed är han färdig 

 och uppställer sina tabeller för tre slutenhetsformer, den tredje erhållen 

 som mellanform mellan Dicht- och Lichtschluss. 



Som synes rör sig SCHIFFEL på helt annat plan än övriga hittills be- 

 handlade författare. Han använder endast erfarenhetssiffrorna för att 

 skafTa sig allmänna tillväxtlagar. Därefter konstruerar han sina tabeller 

 rent matematiskt. Sådana metoder ha nog använts av ett flertal förfat- 

 tare, Etchhorn ((5), Gerhardt {13) m. fl. Schiffel är emellertid i ett 

 avseende ensamstående. Han söker sig över på andra slutenhetsformer 

 än dem, för vilka hans undersökningsmaterial gäller. Som av ovanstå- 

 ende redogörelse framgår måste han använda sig av ett flertal antagan- 

 den. En del av dessa, t. ex. antagandet om stamantalen vid den tid- 



