SLUTENHET OCH SLUTENHETSFAKTORER 183 



stånds slutenhet även uppgift om den genomgångna utvecklingen. Detta 

 alltså som ett komplement till den beskrivning relativa kubikmassan 

 lämnar över nuvarande tillståndet. 



Barth föreslår (2, sid 98) en slutenhetsbedömning enligt följande: 



(Man utlägger en provyta. Inom denna uppräknas alla stammar (med 

 undantag för de undertryckta), och antalet noteras. Därefter genom- 

 vandras ytan ånyo, och man bedömer hur många stammar, som ännu 

 borde få plats i möjligen förekommande luckor och gläntor. Detta antal 

 tillägges det ursprungligen erhållna, och summan divideras i det verk- 

 liga antalet. Kvoten visar då beståndets täthetssifFra.) 



Denna metod tar tydligen sikte på något helt annat än vad här förut 

 diskuterats. Den söker nämligen ge ett sififermässigt uttryck på graden 

 av beståndets jämnhet. Så fort stammarna äro jämnt fördelade över 

 ytan, bör det bliva praktiskt outförbart att åsätta beståndet annan slu- 

 tenhet än 1,0. Slutenhetsfaktorn fyller med andra ord närmast samma 

 uppgift, som våra anteckningar om luckighet (//, sid. 13), d. v. s. anger 

 mängden felställen i beståndet. Beståndets tillstånd i övrigt lämnas 

 däremot ur räkningen. Härtill kommer, att faktorn är tämligen besvärlig 

 att bestämma. Enklare erhålles en liknande faktor på det sätt, som 

 redan nu ofta förekommer, d. v. s. genom angivandet av luckigheten i 

 tiondelar eller procent av arealen. 



Den BARTHska slutenheten tillfredsställer alltså ej de fordringar å 

 slutenhetsfaktorn, vi förut formulerat. Gå vi vidare finna vi ett par något 

 mera invecklade faktorer i WeisEs »Faktor zur Höhe» {jp, sid. 52) (i dansk 

 litteratur benämnd »intensiteten») och i det »danska T.» {20, sid. 337). 



Vi syssla till en början med intensiteten. I svensk litteratur finnes 

 densamma omnämnd dels av JONSON (/^, sid. 376 och följande), dels 

 av NORDQUIST [ip, sid. 211 och följande). Den har även begagnats i 

 de av författaren utförda produktionsberäkningarna för lärken {2p, sid. 

 642). Den, som speciellt sysslat med densamma, är dansken Prytz {2^ 

 sid. 76 och följande). Han anser sig kunna visa att densamma i be- 

 stånd a\ likartad slutenhet håller sig konstant, oberoende av ålder, höjd, 

 bonitet och diameter, men olika för olika trädslag. Under sådana för- 

 hållanden skulle ju slutenheten direkt kunna angivas genom intensitets- 

 sififran. Så synes emellertid enligt svenska undersökningar ej vara fallet 

 (7./, sid. 377, 2p, sid. 640). Åtminstone kan enligt dessa en jämn steg- 

 ring observeras med stigande medelhöjd hos beståndet. Därmed är en 

 av de fördelar borta, som Prvtz sökte finna hos faktorn i fråga. 



En annan egenskap däremot, dess oberoende av boniteten, står täm- 

 ligen fast, ehuru även den är omtvistad. Vad denna beträffar behöva vi ej 

 stödja oss enbart på de av Prytz förebragta siffrorna. Samma egen- 



