SLUTENHET OCH SLUTEXHETSFAKTORER 1S5 



heter under förutsättning att massan har formen av en kub och att stånd- 

 ytan är Icvadratformad. Behandlas^dessa faktorer var för sig, hänför sig 

 tydhgen den första till beståndsutveckHngen under en föregående tid. Ju 

 tätare beståndet gått upp. dess mindre är medelstammen och tvärtom. 

 Den andra faktorn, ständytan, kan däremot närmast sägas hänföra sig 

 till nuvarande tillståndet. En huggning kan nämligen i ett slag helt för- 

 ändra densamma. Md sammankopplingen av dessa faktorer kommer den 

 senare därför att åtminstone i någon man dölja de upplysningar, som 

 möjligen skulle kunna erhållas ur dem båda, studerade var för sig. 



Nämnaren i den ursprungliga formeln, ] A : S överenstämmer för öv- 

 rigt fullt med det av KÖXIG utarbetade avståndstalet, med vars tillhjälp 

 denne försökte bestämma grundytan inom ett visst bestånd (js", sid. 807, 

 jö, sid. 145). Strängt taget är ju som redan ovan påpekats även detta 

 en slutenhetsfaktor, enbart avseende nuvarande tillståndet. 



Md de hittills berörda metoderna för slutenhetsfaktorns bestämmande 

 har således ej alls tagits hänsyn till behovet av uppgift angående den 

 genomgångna utvecklingen. Det finnes emellertid även ett par arbeten, 

 där detta behov beaktats. Tydligast formuleras det hos SCHIFFEL i hans 

 förrut behandlade avhanling {2j, sid. 26). Här skiljes nämligen skarpt 

 mellan slutmhetsgrad och sltiteyihetsfortn. Den förra beståndskaraktären 

 avser endast beståndets nuvarande tillstånd och bedömes med hjälp av 

 relativ grundyta. Slutenlietsforinen däremot avser beståndets nuvarande 

 tillstånd, såsom framsprunget ur den föregående utvecklingen. Denna 

 karaktär söker han fastställa antingen med hjälp av stamantalet eller ock 

 med hjälp av formkvoten (sid. 19). Det är betonandet av denna sluten- 

 hetsbegreppets sammansatta karaktär, som jag anser vara det t}-ngst 

 vägande i ScHiFFELS avhandling. Hans benämningar, slutenhetsgrad 

 och slutenhetsform, torde vara fullt lämpliga och böra bibehållas. Mot 

 metoderna för angivandet av den senare kunna däremot invändningar göras. 



Båda metoderna förekomma hos andra författare. Av stamantalet 

 begagnar sig Schuberg ehuru han ej klart formulerat begreppet sluten- 

 hetsform. Samma väg går även linnen Cataxus (jTI. Han söker med 

 hjälp av stamantalet ur schweiziska försöksanstaltens granmaterial urskilja 

 olika serier av försöksytor allt efter den behandling de genomgått, eller, 

 om vi så vill, den slutenhetsform de representera. Metoden lider emel- 

 lertid av en svaghet, som naturligtvis alldeles särskilt skarpt framträder, 

 då densamma skall begagnas å material, vars tidigare behandling är helt 

 okänd. Denna svaghet hgger däri, att stamantalet med sådan lätthet 

 kan förändras. Så fort beståndet genomgåtts med en gallring, finnas ej 

 längre några som helst möjligheter att från stamantalet sluta sig till be- 

 ståndets ungdomsutveckling. Metoden kan således knappast användas 



