186 L. MATTSSON MARN 



annat än för material, som på grund av annat urval redan kan anses 

 besitta en viss grad av homogenitet. På sådant material kan den möj- 

 ligen såsom SCHIFFELS och Cajanus' arbeten visa lämna resultat (5, 

 2j, sid. 29 och följande). 



Denna svaghet kan ej sägas vidlåda den andra metoden, som utgår 

 från stndiet av formklassen. Den användes som förut nämnts av SCHIF- 

 FEL, som använder formkvoten som grundläggande skillnad mellan sina 

 slutenhetsformer. Även Amilon (/, sid. 472) använder densamma för 

 att konstatera, huruvida ett yngre och ett äldre bestånd tillhöra samma 

 slutenhetsform. Han går därvid till väga så, att han å stamanalyser 

 fastställer den formklass stammar från det äldre beståndet hade vid det 

 yngre beståndets ålder. Ar denna formklass densamma som det yngre 

 beståndets nuvarande, anser han samma slutenhet föreligga. 



Resonnemanget är otvivelaktigt riktigt under den förutsättning, att 

 verkligen fast samband mellan slutenhetsform och formklass föreligger. 

 Emellertid måste stamformsproblemet över huvud taget anses så föga 

 utrett, att redan ur denna synpunkt metoden för närvarande måste anses 

 sakna fast underlag. Härtill kommer att den ställer sig synnerligen 

 ohanterlig på grund av det betydande material, som kräves, för att 

 med tillräcklig noggrannhet avgöra skiljaktighet eller överensstämmelse 

 mellan två bestånds medelformklasser. Härtill kommer svårigheten att 

 vid metodens användande enligt AmilON erhålla fullt jämförbara stam- 

 mar. Formklassen kan alltså ej betraktas som god indikator för sluten- 

 hetsformen, åtminstone ej med våra nuvarande kunskaper. Snarare skulle 

 jag vilja formulera problemet så, att det är formklassens beroende av 

 slutenhetsformen, som behöver klarläggas. För den skull kräves en fullt 

 oklanderlig mätare å slutenhetsformen. 



Indikator för slutenhetsformen. 



Till en början förtjänar då ännu en gång påpekas, att ingen av de 

 hittills behandlade metoderna för angivande av slutenhetsgrad och sluten- 

 hetsform varit fullt tillfredsställande. I de flesta fall har slutenhetsformen 

 lämnats helt ur räkningen och i de fall, då hänsyn tagits till densamma, 

 ha stamantal eller formklass använts som indikator, vardera behäftade 

 med sina fel. Av den lämpliga indikatorn bör man kunna fordra 



i) alt den är relativt lätt bestämd, helst tillgänglig för okulär bedömning, 



2) att den visar ett starkt samband med slutenhetsformen, och slutligen 



3) att den såvitt möjligt ej låter sig språngvis förändras genom till- 

 fälliga ingrepp i beståndet. Den bör följaktligen före och efter en gall- 

 ring hålla sig så gott som oförändrad. 



