188 L. MATTSON MÅRN 



förhållanden i fråga om konkurrens med grannar om utrymmet, som 

 trädet under sin tillvaro varit underkastat. Likaså kan man naturligt- 

 vis tala om den slutenhetsform, under vilken en viss stamgrupp eller, om 

 vi så vill, ett visst kronskikt har uppvuxit. Om därför efter en hugg- 

 ning medeldiametern höjes, står detta i samband därmed, att slutenhetsfor- 

 men före och efter huggningen ej hänför sig till samma stamgrupper. 

 Har man exempelvis lyckats visa, att viss slutenhetsform utvecklar viss 

 formklass, och har uttrycket för slutenhetsformen, bestämd genom medel- 

 diametern, genom huggningen förändrats, så motsvaras detta faktiskt av en 

 förändring i slutenhetsformen, närmast jämförbar med den vid gallring- 

 arna skeende »falska» diameter- eller höjdtillväxten. Denna bör också 

 åtföljas av en motsvarande förändring i medelformklassen, eller om man 

 så vill, av en falsk tillväxt hos denna i positiv eller negativ led. 



I extrema fall tillkommer emellertid det förhållandet, att även den 

 individuella tillväxtenergien och anpassningsförmågan hos stammarna 

 spela in. Tala vi därför om slutenhetsformen för första och för fjärde 

 kronskiktet, bör densamma för vardera vara något olika, motsvarande 

 slutenhetsformer för helt bestånd. Detta därför, att första kronskiktet 

 omfattar en stor del av stammarna med den starkaste tillväxtenergien 

 och tvärtom. I allmänhet torde emellertid detta förhållande endast i 

 undantagsfall spela någon större roll. 



En sammanfattning av det förda resonemanget ger att den hittills 

 brukliga behandlingen av slutenhetsfrågorna ej är klanderfri. Slutenhets- 

 begreppets två komponentei', slutenhetsgrad och slutenhetsform, böra skar- 

 pare åtskiljas. Den förra bör som förut bestämmas ur beståndsmassan 

 eller grundytan, jämförd med värden för det i fråga om massaproduk- 

 tion under hela växttiden bästa beståndet. Som mätare för slutetihets- 

 ^orme7i däremot begagnas beståndets medeldiameter. 



För att bliva fullt användbar som indikator för slutenhetsformen kräves 

 emellertid att medeldiametern åtföljes av uppgifter angående ålder och 

 bonitet. Detta blir emellertid rätt så omständigt. Lättare kan samma 

 komplettering ske så, att ett schema uppställes över medeldiameterns 

 beroende av bonitet och ålder. För visst uppmätt bestånd erhållas ur 

 detta schema en jämförelsediameter. Den uppmätta diametern jämföres 

 med denna beräknade och »utvecklingsfaktorn», som därur erhålles, ut- 

 tryckes i tiondelar: 



UtV. I. = — — = 0,0 



dobs 

 Frågan är då bara, hur detta schema bör uppställas. Naturligtvis 

 behöva ej alltför skarpa fordringar ställas å detsamma. Det blir i alla 

 händelser endast ett mellanled. Utvecklingsfaktorn avser ytterst en 



