204 ARVID NILSSON 



skulle åstadkommas genom skogsodling, och fastän de större trakt- 

 hyggena alltså icke kunnat sägas vara skogligt oriktiga. 



En annan fråga är, huruvida detta kapitel i reservationen om avverk- 

 ning med hänsyn till självföryngringens bästa är i sin helhet så obe- 

 hövligt, som kommittémajoriteten synes anse. Påtagligt är väl, att lagen 

 bör söka i någon mån reglera avverkningen, där handsådd och plantering 

 över huvud taget icke hava utsikter att åstadkomma en nöjaktig åter- 

 växt. Frågan om behovet av lagskriven skyldighet att ägna uppmärksam- 

 het åt föryngringen vid själva avverkningen påkallar med hänsyn till kom- 

 mittéförslaget den motfrågan, huruvida det är praktiskt möjligt och lämpligt 

 att avsätta till skyddsskogar alla de marker, å vilka det är verkligt svårt att 

 åstadkomma återväxt genom skogsodling. Kommittémajoriteten synes för- 

 mena, att skyddsskogsvård skulle anordnas i sådan utsträckning. Så 

 vitt jag förstår, har kommittén överskattat möjligheterna att i praktiken 

 utföra något dylikt utan att träda berättigade intressen av annat slag 

 för nära. Det är ju så, att dessa svårföryngrade skogstrakter icke alle- 

 städes förekomma i stora sammanhängande områden, som lämpligen av- 

 gränsas till skyddsskogar. Mångenstädes anträffas de i enstaka små- 

 trakter, som väl icke kunna var för sig frånskiljas till skyddsskog. Ett 

 dylikt frånskiljande måste väl avse något så när rediga och omfattande 

 ägofigurer. Att innesluta stora trakter av skog, vari skyddsskogsvärd 

 icke är nödvändig, blott för att åstadkomma ett skyddsskogsområde för 

 t. ex. ett par tre små bergtoppars skull, måste väl också befinnas olämp- 

 ligt på grund av bl. a. angelägenheten att icke införa skyddsskogarnas 

 omfattande skogsvårdsförmynderskap med tvångsutsyning m. m. inom 

 större trakter än verkligen nödigt är. 



Reservationen synes mig därför berättigad i detta avseende till den 

 del, den är ägnad att trygga en begränsning av avverkningarna till för- 

 yngringens fördel, där man vid sidan av de såsom skyddsskogar fredade 

 områdena har särskilt svårt att åstadkomma återväxt genom skogsodling. 

 Skogsvårdsstyrelserna borde här äga möjlighet att kunna begränsa av- 

 verkningarna genom avverkningsförbud. 



Då det sålunda vill synas omöjligt att omföra all skog, vari skogs- 

 odling icke med fördel utföres, till skyddsskog, synes kommittémajori- 

 tetens förslag, omsatt i lag, komma att gå längre än nu gällande 1903 

 års lag ifråga om medgivanden att kalhugga i stor skala. Man måste 

 nämligen med nuvarande lagens bud att »avverkning ej får så bedrivas 

 att återväxten äventyras» kunna hindra en hänsynslös kalavverkning, 

 där skogsodling ej kan beräknas giva duglig återväxt. 



Jag har nu belyst det väsentligaste av lagförslagens anspråk på hän- 

 syn till skogsföryngringens intressen dels efter avverkning och dels i 



