208 ARVID NILSSON 



stått fritt och fått särskilt gott rotfäste under skogsbestånddets upp- 

 växttid. 



Den andra invändningen gäller, att det icke kan vara rätt att före- 

 skriva så olika mognadsåldrar för olika trädslag, som skulle bliva en 

 oundviklig följd av eventuella försök att i praktiken hörsamma kommit- 

 téns förslag. Granen har, såsom nyss nämndes, icke någon fröträdsdug- 

 lighetsålder alls; där den ställes som fröträd i enstaka fall är det ju icke 

 för ålderns skull. Ehuru kommittén, såvitt jag funnit, intet nämner därom 

 i sin motivering, är det ju antagligt, att granen varit avsedd att behand- 

 las efter samma grunder som den närbesläktade och som fröträd vanliga 

 tallen. Man frågar sig då, huru tallen förhåller sig i detta stycke? Upp- 

 fattningarna härom växla givetvis oerhört, därför att någon tillnärmelse- 

 vis exakt minimiålder som dugligt fröträd icke ens för detta vårt van- 

 ligaste fröträd nu kan fastställas, icke ens för viss ståndort. Den ena 

 kan på en plats i mellersta Sverige förorda 40-årsäldern med samma rätt 

 som en annan på samma plats talar för 70-årsåldern. Det enda man 

 vet med någon säkerhet är ju, att tallarna i allmänhet bliva mer storm- 

 fasta ju äldre de bliva, om de i olika åldersstadier äro något så när 

 lika friställda, men detta likväl med en påtaglig gradskillnad för olika 

 lösa marker. Fröbarheten torde man här icke få klaga på vid åldrar 

 över 40 år. 



Övergå vi sedan till vårt vanligaste lövträd björken, så finna vi björ- 

 ken fröbar redan vid mycket unga år, och där oskälig slutenhet icke 

 råder hos beståndet, är den nog tillräckligt stormfast att lämnas till frö- 

 träd vid mycket lägre ålder än 40 år. Vi hava ju att hålla i minnet, 

 att kommittén godkänner lövföryngring på alla marker, där lövträd kunna 

 utväxa till träd. 



Blandningar i ett och samma bestånd av trädslag med väsentligt olika 

 lägsta fröbarhetsåldrar, skulle ju även kunna tänkas ytterligare försvåra 

 en tillämpning av förevarande ungskogsföreskrift. 



Det ur saklig synpunkt mest väsentliga hos skogen i detta samman- 

 hang är väl den större eller mindre livfullheten i skogens allmäneko- 

 nomiska tillväxt. Alla äro ju emellertid ense om, att praktiska skäl 

 förhindra ett fixerande av gränserna för ungskogslagens räckvidd efter 

 viss procentuell värdetillväxt hos beståndet. Men å andra sidan måste 

 ett fixerande av denna räckvidd göras, därför att en ungskogslag är be- 

 rättigad och behövlig, och därför att det måste vara orätt att i längden 

 försöka vidmakthålla en ungskogslag utan att göra vad som göras kan 

 för att ernå de sakliga föreskrifter, som kumia uppbringas till stöd för 

 en ensartad och lämpligt långt gående tillämpning. 



Att lösningen icke ligger på den väg, som kommittérade förordat, 



