210 ARVID NILSSON 



med skogsfastigheter genom att förbjuda annan avverkning under tiden 

 närmast efter det skogen försålts, än sådan, som är förenlig med »god 

 skogsvård», som uttrycket lyder. Denna uppfattning får visserligen ytter- 

 ligare gehör, när man besinnar, att de flesta eller åtminstone synnerligen 

 många skogsskövlingar utföras just av dem, som hava skogs- och egen- 

 domshandel till yrke. Men sant är väl ändå, att dylika särbestämmel- 

 ser måste kunna lätt kringgås liksom också att de skulle bliva till för- 

 fång för mången nybliven mer behörig egendomsägares berättigade in- 

 tressen. 



Kravet på dylik speciallagstiftning, avsedd för viss kategori bland skogs- 

 ägarna men träffande även andra skogsägare, måste givetvis bottna däri, 

 att enbart en ungskogslag icke skulle åstadkomma det skydd för skogs- 

 kapitalet, som man egentligen eftersträvar. Vad skogsvårdslagen gillar 

 på den ena egendomen skulle väl eljest kunna få gälla även på grann- 

 gårdens mark, tycker man. Och det är utan tvivel så, att en ungskogs- 

 lag sådan man i allmänhet föreställer sig den bliva slutligen ordnad, 

 icke har den stora betydelse för det växtliga virkesförrådets skydd, som 

 vore behörigt. Därför torde vara rättare att för skogarna i allmänhet 

 föreskriva så höga iingskogsmogjiadsåldrar, eller vad jag skall använda 

 för uttryck, som rimligen låta försvara sig och kunna vinna gehör, än 

 att behålla de omtalade särskilda föreskrifterna för vissa skogsägare. 



Den frågan framträder alltså, vad som överhuvud taget är berättigat 

 att begära som skydd för det växtligare skogskapitalet;. De skäliga lag- 

 ingreppens styrka kan givetvis försvaras i många olika graderingar. Men 

 säkert är väl, att allmänna rättsuppfattningen — i varje fall bland avgjorda 

 flertalet av dem som äro något inne i dessa förhållanden och som för- 

 domsfritt betrakta dem — numera verkligen gillar rätt långt gående 

 ingripanden. Såvitt jag förstår, böra sådana åldersgränser för lagens 

 räckvidd i ungskogen förordas, som icke ligga särskilt långt under de 

 mognadsåldrar för olika marker och trädslag, som man hos större en- 

 skilda skogsägare med ordnat skogsbruk inom olika orter räknar med. 



Vilka åldersgränser som vore mest behöriga ur synpunken av den 

 enskilde hemmansägarens ekonomiska fördel, kan ju icke allmängiltigt 

 fixeras på grund av bl. a. växlande räntor och virkesvärden och väx- 

 lande soliditet hos skogsägarna. Vi hava emellertid att komma ihåg, 

 vad doktor Jakobsson i går beskrev beträffande de oskäligt stora hugg- 

 ningarna i skogarna hos våra största konkurrenter på världsmarknaden, 

 varav framgått, att överflöd icke vore att förvänta på råvaror för trä- 

 industrierna, vilka ju icke heller minskas i antal. Den, som spar skog, 

 bör alltså i allviänJiet icke lida skada. När man har att yttra sig i före- 

 varande fråga, har man ju icke heller rätt att endast tänka på den en- 



