SKOGSLAGSTIFTNINGSKOMTITTÉXS FÖRSLAG 223 



Xär inledaren uttryckte den uppfattningen, att vi skulle söka att få ung- 

 skogslagen sådan, att den om möjligt höjde åldern mera än den provisoriska 

 lagen gör, så instämmer jag däri livligt. Rättesnöret där\-id bör vara, att 

 vad våra förståndiga skogsmän anse synd att avverka bör lagen skydda. Om 

 man går med på detta, så kan man medgiva någon större frihet beträftande 

 gallringen. Bestämmelsen i lagförslagen, att bestånden »icke få så hårt ut- 

 glesas, att beståndets förmåga att sluta sig äventyras » har jag hört av en 

 kommitéledamot tolkas så, att därigenom skulle tillåtas varje rationell gall- 

 ring och ljushuggning. Ja, kanske gallring, men icke ljushuggning. Ljus- 

 huggning är ju en så stark gallring, att beståndet ej åter sluter sig. 



Det gäller sålunda, att vi få ungskogslagen att avse även medelålders skog 

 och den nära nog mogna skogen. Detta är ett önskemål, som bör upp- 

 ställas. 



Förslagsställaren uttryckte den önskan, att skogsförsöksanstalten måtte upp- 

 taga marbuskfragan till undersökning i hela dess vidd. Denna sak har förut 

 varit på tal men dels är vårt program överbelastat och dels är denna fråga 

 svår att lösa genom spridda försöksytor. Biologiskt sett kan visserligen frågan 

 anses vara i huvudsak löst, d. v. s. man vet, att marbuskar åtminstone av gran 

 i allmänhet kunna utväxa till goda träd. Om det emellertid är ekonomiskt 

 är en annan fråga. Jag hoppas att bli i tillfälle att närmare utreda detta, 

 sedan Skogsförsöksanstalten frän och med nästa år får särskilda större för- 

 söksparker, där även de ekonomiska frågorna kunna belysas. 



Länsjägmästare U. Danielsson: Jag ber att få framföra ett tack till 

 inledaren: det är icke ofta man får höra ett verkligt erkännande för utfört 

 arbete. 



Jag undrar, om det icke vore klokast att vid denna diskussion behandla 

 de huMidsakligaste ändringar, som blivit gjorda i lagen, ty genom att utan 

 ordning behandla än det ena än det andra blir diskussionen icke så givande 

 som den eljest skulle kunna bliva. Därför tar jag mig friheten att först säga 

 några ord om den andra paragrafen. 



Där har jag en annan uppfattning än skogschefen Nilsson. Jag förstod 

 kanske icke skogschefen Nilsson riktigt, men enhgt min uppfattning sade han, 

 att om avsättningsförhållandena voro sådana, att det var svårt att tillgodogöra 

 sig skogen, sä fordrades mindre täthet beträlfande äterväxten än annars, och 

 detta även om markförhållandena medgåve större täthet. Emot en sådan 

 uppfattning måste jag verkligen inlägga en protest som skogsman, ty det är 

 ju klart, att man önskar en så god återväxt som naturförhållandena medgiva 

 — detta är åtminstone min mening. Vidare skulle jag vilja fråga: varför 

 skall man icke medgiva, att det kan få komma björk på en mark, som icke 

 är absolut olämplig för detta trädslag: Man kan icke begära, att en skogs- 

 ägare skall rycka upp all den björk, som kan uppkomma i sådant fall. Det 

 är för övrigt alldeles ogörligt. Hugger man bort en björks så kommer det 

 tio i stället. Så väl bönder som mindre hemmansägare kunna rimligtvis icke 

 åläggas ett sådant arbete. Detsamma gäller om aspar. Det finnes trakter, 

 där asparna komma av sig själva, och det är enligt min uppfattning fullt 

 försvarligt, att de då tillåtas växa upp. Det är en hel del andra saker, som 

 jag skulle vilja yttra mig om, men jag skall för tillfället inskränka mig till 

 detta. 



