228 DISKUSSION 



tandet skall i fullt ensartad fråga bliva på ena stället ett och på andra stället 

 något helt annat. Då det här gäller så väsentliga ingripanden i den enskildes 

 handlingsfrihet, måste man säga, att något mer behöves än vad kommitterade 

 föreslagit, därest skogsägarnas berättigade anspråk på trygghet mot oskäligt 

 olikartad lagtillämpning skola kunna sägas vara hörsammade. 



Jag måste alltså anse, att ett centralorgan över skogsvårdsstyrelserna verk- 

 ligen är av behovet påkallat. Detta centralorgan, av mig också benämt för- 

 troenderåd, behöver icke bliva någon förmyndare över skogsvårdsstyrelsernas 

 åtgöranden i allmänhet, men frågor om lagtillämpning i högsta dömande in- 

 stans borde väl obligatoriskt hänskjutas till detta förtroenderåd för yttrande. 

 Om jag vore länsjägmästare skulle jag vara angelägen om att få ett sådant 

 centralorgan. Jag talade också för något dylikt under min länsjägmästaretid, 

 då jag insåg det vara omöjligt att på annat sätt få tillnärmelsevis god ordning 

 till stånd och länsjägmästarna enligt min mening behövde ett stöd för sina om- 

 dömen i omtvistade skogliga frågor, som lagen begärde positiva besked om, 

 ehuru lämpliga dylika besked icke alltid kunde givas med stöd enbart av 

 lagtexten. 



Jägmästare Grenander påpekade önskvärdheten av särskilda bestämmelser i 

 skogsvårdslagen beträffande avverkning och föryngring på de försumpade 

 markerna i Norrland. Det är ju så, att behovet av åtgärder på dessa marker 

 är ofantligt stort, men å andra sidan tror jag icke, att man behöver klandra 

 kommittén för att den icke skrivit så som jägmästare Grenander önskat. 

 Meningarna, om vad som å dessa marker är mest ekonomiskt lämpligt att 

 göra, måste vara mycket delade, och dessa arbeten borde väl därför lämpligen 

 i fortsättningen såsom hittills befrämjas genom understöd av skogsvårdskas- 

 sorna. Dessa understöd böra ju anpassas på sådant sätt, att man får verklig 

 fart i arbetet för förbättring av de försumpade markerna. Lagförslaget 

 talar ju icke alls om skogsvårdsavgifternas användning och skogsvårdsstyrel- 

 serna hava alltså största frihet att ordna dessa skogsvårdsbidrag efter det olika 

 behovet inom olika landstingsområden och inom olika delar av dylika om- 

 råden. 



Jägmästare Danielsson yttrade, att han icke kunde förstå min jämförelse 

 mellan av kommittén påkallade föryngringsarbeten i Norrland och motsvarande 

 arbeten i sydligare trakter. För att åskådliggöra min mening beder jag få 

 framlägga ett exempel i samband med en fråga till jägmästare Danielsson. 

 Jag antager, att man flerstädes i södra Sverige ser sig kunna påyrka 5,000 

 något så när jämnt fördelade plantor pr hektar i en föryngring och att inten- 

 siva hjälpkulturer sålunda påkallas, därest avsevärd del av dessa 5,000 plantor 

 misslyckas efter en skogsodling. Om en skogsägare i innersta Norrland och av- 

 lägset från flottled vid sin skogsodling upptagit 5,000 såddrutor per hektar 

 men plantor uteblivit i ett avsevärt antal av rutorna, skulle länsjägmästare Daniels- 

 son då, i lagens namn, påyrka hjälpkulturer på detta sistnämnda skogsodlings- 

 fält efter enahanda grunder beträffande antal plantor per ytenhet som å först- 

 nämnda hyggena i södra Sverige? Jag förutsätter förstås ett växtläge i båda 

 fallen, som medgiver växtplats för 5,000 ungträd per hektar. 



Jägmästare Danielsson frågade vidare, varför man icke kunde godtaga en 

 björk föryngring lika väl som en barrträdsföryngring. Jag tror mig hava nöj- 

 aktigt motiverat min ståndpunkt i denna sak. Det kan icke vara rätt att 

 säga, att det är likgiltigt om det blir lövskog eller barrskog på de stora skogs- 



