SKOGSLAGSTIFTNIXGSKOMMITTÉXS FÖRSLAG 229 



områdena. Försöken att flotta lövvirke å längre distanser hava i allmänhet 

 missl}xkats. 



Länsjägmästare U- Danielsson: Beträffande äterväxten tror jag, att den 

 bör lämpas efter naturförhållandena, och i detta fall tror jag, att den före- 

 gående talaren och jag äro ense. Kan man anse att i Norrland pä en sådan 

 plats som den nämnda 3,500 plantor är lämpligt och överensstämmande med 

 naturförhållandena, så är det naturligt, att man godkänner detta. Jag tror 

 icke, att någon kan säga, att kommittén menat, att man skulle tvinga folk 

 att resa upp en 10 mil i ödemarken och utföra hjälpkulturer under sådant 

 förhållande. Jag tror sålunda, att vi äro ense beträftande denna sak. 



Vad björkföryngringen beträffar framhöll jag, att det finns omständigheter, 

 då det kommer upp rikligt med björk eller asp efter en avverkning. Att då 

 skogsvårdsstyrelsen skall tvinga till att vidtaga åtgärder anser jag icke vara 

 förenligt med god privatekonomi och icke heller lämpligt ur andra synpunkter. 

 Beträffande björkskog har jag hört, att det går bra att flotta björktimmer på 

 rätt långa avstånd, vilket man måste fästa vikt vid, i synnerhet nu dä björken 

 fått ett värde, som man icke kunnat ana ens för en 5 år sedan. 



Jag skall vidare be att få göra ett par erinringar. Det gäller de s. k. 

 stora hyggena. Kommittén har icke lagt hinder i vägen för stora hyggen, 

 och det har skett med full avsikt. Vi ha trott, att de stora hyggena, som 

 man ofta haft sådan panisk förskräckelse för, icke äro så farliga. 



Det finnes många e.xempel på att på stora hyggen erhållits den bästa 

 återvä.xt utan några extra besvärliga eller särskilt dyrbara åtgärder. Ett exem- 

 pel härpå är den mycket omdebatterade Brattfors-avverkningen. Allt måste 

 dock tagas med moderation, och det duger icke att göra stora hyggen var 

 som helst. 



Vidare en sak. När vi inom kommittén ställt fordringar beträffande åter- 

 växt, så gäller detta också en person, som blivit drabbad av brandskada men 

 kunnat sälja sin skog. Skall icke även han vara skyldig att sörja för åter- 

 växten? Jag kan som exempel nämna ett fall, som nyligen inträffat. 



På en gård inom mitt tjänstgöringsområde inträffade brandskada i stor ut- 

 sträckning på en egendom, där 300 ä 400 hektar mark härjades. Tack vare 

 Bränslekommissionens lyckliga mellankomst erhöll denne markägare för sin 

 brandskadade skog icke mindre än över 100,000 kronor. 



Skall då en sådan person icke vara skogsodlingsskyldig, utan fordra bidrag 

 av en mager skogsvårdskassa: I detta fall tror jag icke, att svaret kan bliva 

 mer än ett. Jag anser sålunda att kommitténs ståndpunkt härvid är fullkom- 

 ligt riktig. 



Jägmästare T. Grenander: Skogschefen Nilsson önskade intet lagtvång 

 på dikning av försumpade marker, och framförde han för denna sin åsikt 

 vissa skäl. Jag skall emellertid ej upptaga dessa skäl till bemötande. Jag 

 underlåter det, ej därföte att jag skulle vara övertygad av herr Nilsson, utan 

 på den grund, att precis samma argument lancerades på fjolårsmötet i Umeå, 

 av en annan talare, jag sökte vid det tillfället replikera honom och anhåller 

 få hänvisa dem, som äro intresserade av frågan, till referatet härom infört i 

 Norrlands Skogsvårdsförbunds tidskrift. 



När jag ånyo begärde ordet, var det huvudsakligen för att bedja eder, mina 

 herrar, om ett par minuters uppmärksamhet på förhållanden i en landsända, 



17 Sko^svårdsföreningens Tidskrift ig 20. Serien A. 



