230 DISKUSSION 



som visserligen ligger oss geografiskt ganska fjärran, men som borde ligga 

 allas våra hjärtan nära. Jag syftar på Övre Norrlands kustland. Under mer 

 än trettio år ha skogsstatens tjänstemän varit sysselsatta med utsyning och 

 stämpling av undermålig skog i Norr- och Västerbottens kustland. Vad som 

 påkallat detta arbete har ju varit den s. k. dimensionslagen. Läser man denna lags 

 rubrik, skulle man tro, att ursprungliga syftet med densamma varit endast att be- 

 vara ungskogen. Avfattningen av själva lagen blev ju emellertid sådan, att den 

 kom att skydda ej blott ungskog, utan nästan all skog av klenare dimensioner. 



Ungskogarnas areal i dessa områden är ej heller så stor. De största vid- 

 derna upptages av skog, som överskridit den ålder, då träden bli lämpliga 

 som fröträd. Skogsstatens arbete å privatskogar i dessa landsdelar har alltså 

 till övervägande delen kommit att omfatta skydd å medelålders och äldre 

 skog. »Endast i den mån avverkning av dylik skog är med grunderna för en 

 god skogshushållning överensstämmande», såsom dimensionslagens ord lyder, 

 tilläts och tillåtes avverkning för fritt förfogande. 



På mötet i Umeå har man framkastat, att dimensionslagen för Övre Norr- 

 lands kustland skulle ersättas endast med det lagförslag, som i dag behandlas. 

 Ser man trågan endast från den synpunkten, att återväxten därigenom be- 

 tryggas, är det ju uppenbart, att mycket stode på den vägen att vinna. Men 

 i annat hänseende står ock mycket att förlora. Man riskerar, enligt min me- 

 ning, uppenbarligen det skydd för den medelålders och äldre skogen, som 

 man i trettio år haft. Statsmakterna skulle äventyra resultatet, av vad som 

 kostat staten så mycket folk i tider av brist på arbetskraft och så mycket pen- 

 ningar. Knappast vore detta en klok skogspolitik. 



Återstår då att se, om man ej kunde bevara sin vinst i skogsskydd med 

 ett billigare medel än skogsingenjörsinstitutionen. 



Diskussionsvis har då det förslaget kommit fram, att taga upp § 3 i den 

 provisoriska lagen av år 19 19. Det förslaget skall jag be att här få framföra. 

 Det finnes som bekant ett moment i § 3, kristidslagen, som talar om att 

 skog, av vilken ålder den än vara må, ej får avverkas i strid mot grunderna 

 för en god skogsvård. För södra Sverige gäller som bekant §-en i sin helhet 

 endast för fastigheter, som bytt ägare efter den 14 maj 19 18. Om man emel- 

 lertid fasthåller dimensionslagens direktiv om »utsyning i enlighet med en 

 god skogshushållning» och jämför med orden i § 3 i den provisoriska skogs- 

 lagen om »avverkning i strid mot grunderna för en god skogsvård», finner 

 man en påtaglig överensstämmelse i principer. Principerna i de båda lag- 

 rummen äro helt enkelt desamma. Endast de verkställande organen äro olika. 

 Jag anser därför, att en viss del av § 3 i provisoriska skogslagen bör in- 

 arbetas i skogslagstiftningskommitténs förslag, innan densamma upphöjes till 

 lag för Övre Norrlands kustland. 



Om man så på ett mjukt sätt kan utbyta skogsingenjörerna mot en blivande 

 skogsvårdsstyrelses tjänstemän, bleve detta tvivelsutan ett led i den moderna 

 strävan att utbyta ett större antal otillräckligt avlönade tjänstemän mot ett 

 mindre antal, som få sin bärgning. Om staten med en sådan anordning 

 skulle vinna besparing i utgifter, så skulle den ej heller riskera att förlora 

 vad den avsett med den s. k. dimensionslagen i 'skogsskydd. Den enskilde, 

 som vill sköta sin skog, skulle med detta förslag inom skogsvårdens ram få 

 utsyna sin skog med egna tjänstemän eller påkalla skogsvårdsstyrelsens biträde, 

 allt efter behag. 



