SKOGSLAGSTIFTNIXGSKOMMITTÉNS FÖRSLAG 231 



Disponent A. Sahlberg: Jag skall endast be att i korthet få framhålla 

 några synpunkter, som legat bakom kommitténs avfattning av en del §§. 



Inledaren nämnde, att kravet på återväxt bör hänföra sig till rådande natur- 

 förhållanden. Jag antager, att han därmed icke menade något annat än att 

 en viss hänsyn bör tagas till rådande naturförhållanden. Det synes nämligen 

 vara berättigat, att en ny lagstiftning tager sikte på framtiden, och icke in- 

 skränker sig till att endast tänka på förhållandena för dagen, och anse sig 

 våga räkna med att skogsodlingen i framtiden kan förväntas erhålla ett större 

 värde. Därför är det säkerligen ej orimligt, att man för framtiden kräver 

 litet mera än man tör dagen skulle anse lagom. 



Inledaren erinrade om, att i vissa fall skogar, som krävde återväxtåtgärder, 

 kunde vara belägna lo mil från bebyggda trakter. Jag tror icke det blir så 

 farligt med denna sak. Förhållandena utjämna sig nog med tiden, och man 

 torde kunna räkna med, att sådana betungande fall icke i större utsträckning 

 skola förekomma. Då man på grund av sådan avsides belägenhet ofta saknar 

 avsättning för det klenare virket, äro ödeläggande avverkningar knappast att 

 vänta å dessa trakter. 



Beträffande skyldigheten att borttaga buskar och hinderliga träd, så vill jag 

 erinra om, att det anmärkts såsom en väsentlig brist i nu gällande lag att 

 sådan skyldighet icke föreligger och förslaget alltså avser att fylla ett känt 

 behov. Det markerar säkerligen ett allt för stort misstroende mot skogsvårds- 

 styrelserna, när man befarar att de skola söka framtvinga hårdare åtgärder 

 än som äro erforderliga. A andra sidan är det uppenbart, att den föreslagna 

 skyldigheten är ett gott medel för återväxtens befrämjande och det vore då 

 oklokt att taga bort den ur förslaget. Det påpekades, att man kunde förvänta 

 så många olika meningar om, huru man härsid borde förfara, men man finge 

 väl hoppas, att skogsvårdsstyrelserna genom samarbete skulle småningom komma 

 till en viss enhetlighet. 



Man finner det hårt att en skogsägare skall åläggas skogsodla efter en 

 kalamitet, som till äventyrs övergått skogen. Men skyldigheten ställes ju i 

 visst förhållande till den för skadan erhållna ersättningen, och i de allra flesta 

 fall torde nog inkomsten av den på grund av skadan nödvändiggjorda virkes- 

 realiseringen flerdubbelt täcka utgiften för markens försättande i det skick att 

 den fortfarande tjänar till skogsbörd. 



Inledaren anmärkte, att kommitténs majoritet icke sökt fastställa bestämd 

 ålder för ett ungskogsbestånd utan stannat vid ett mera generellt angivande 

 av gränsen. Kommittérade hade hållit före, att det varit det angelägnaste att 

 spara ungskogen så länge den i stort sett var oförmögen till reproduktion 

 genom fröträdsställning och självsådd. Hade den under lagens skydd bragts 

 därhän, att sådan reproduktionsmöjlighet uppnåtts, kunde denna gräns ur 

 skoglig synpunkt anses tillfyllest. Ägaren hade då i sin hand naturens eget 

 medel att trygga markens fortsatta skogsbörd, därest han av omständigheterna 

 funne sig föranlåten att nu skatta sin skog. Svårigheterna att framkomma 

 med en fullt tillfredsställande definition på ungskog äro ju väl kända. Kommit- 

 téns formulering sammanfaller dock ganska nära med den nu gällande provi- 

 soriska lagens, varför man i nödfall får tänka sig möjligheten av en samman- 

 jämkning, om bättring därigenom kan vinnas. Att definitionen på ungskogs- 

 bestånd skulle söka klargöra jämväl, vad som kan menas med »vä.\thgt» eller 

 »slutet», tror jag är alldeles överflödigt. Definitionen kan måhända anses 



