232 DISKUSSION 



bristfällig, men då näppeligen någon fullt uttömmande sådan kan framläggas, 

 får man i detta fall anse, att den bristfälliga definitionen måste stå där i stället 

 för ingen definition alls. Kommittérade ha avsett, att skogsägaren själv skall 

 ha så pass ledning av paragrafen att han tämligen säkert skall kunna avgöra, 

 vad som är ett sådant växtligt ungskogsbestånd, som lagen avser att skydda, 

 utan att han a priori måste genom rådfrågning betunga skogsvårdsstyrelsen, 

 så som den provisoriska lagen ålägger honom. Genom att begränsa denna 

 hans fria hantering av beståndet medelst en bestämmelse om bibehållandet av 

 viss slutenhet, har man velat trygga ägaren mot risken att oavsiktligt råka 

 gå längre, än vad lagen medgiver. Vid denna punkt hejdas han alltså, men 

 lagen förhindrar ingalunda mera vittgående avverkning i beståndet, om så 

 skulle ur forstlig synpunkt vara önskvärt eller nödigt, ty paragraf 7 mom. 3 

 medgiver åtgärder, »som icke äro stridande mot grunderna för en god skogs- 

 vård»; men då är skäl uti att i enlighet med paragraf 6 hos skogsvårdssty- 

 relsen efterhöra huru avverkningen bör företagas. Kommittérade ha ansett 

 den relativa frihet, som sålunda tillerkännes skogsägaren, vara för såväl ägaren 

 som skogsvårdsstyrelsen att föredraga framför den tunga, som den provisoriska 

 lagen nu medför. 



Slutligen uttalade inledaren den farhågan, att på grund av bestämmelserna om 

 skyddsskogar och skogar i exponerade lägen enstaka bergstoppar kunde råka 

 in under sagda kategori av skogar. Denna risk är dock ofantligt liten, då lag- 

 förslaget allenast tillerkänner skogsvårdsstyrelserna rätt att beträffande expo- 

 nerade lägen taga initiativet genom ansökan härom, men i övrigt lägger pröv- 

 ningen och avgörandet hos högre myndighet. 



Jägmästare C. Stenborg: Då denna för landet så viktiga skogslagstift- 

 ningsfråga nu åter upptagits till behandling, får man hoppas, att den skall 

 få en god och slutgiltig lösning för en avsevärd tid framöver. Då den nu 

 här upptagits till diskussion, kan jag icke underlåta att säga några ord be- 

 träffande Norrbottens och Västerbottens läns skogar. 



Ar 1908, då denna fråga diskuterades vid Skogsvårdsföreningens möte, fram- 

 höll jag, att vi visserligen hade en skogslag för Norr- och Västerbottens läns 

 kustland, men att denna s. k. dimensionslag icke vore en egentlig skogsvärds- 

 lag utan endast avsedd att skydda ungskogen. Som sådan har den utan tvivel 

 verkat mycket gott, men den har icke medverkat till en bättre skogsvård. 

 Nu har ju genom den lag, som vi fingo 19 16, något vunnits i skogsvårds- 

 avseende nämligen rätten att få ställa kvar fröträd, men detta är alldeles för 

 litet. De flesta, som jag talat med i detta ämne, hava hållit före, att det är 

 så svårt att föryngra skogen i dessa trakter, att man icke kan tvinga skogs- 

 äg arne till att vidtaga sådana skogsvårdsätgärder. Detta tror jag är ett miss- 

 tag; föryngringsmöjligheterna däruppe äro icke så svåra, som man i regel 

 antar. Självföryngringen sker vida lättare däruppe, åtminstone i kustlandets 

 skogar, än här i Mellan-Sverige och jag tror icke, att det skulle bhva så be- 

 tungande för skogsägaren att vara tvungen att sörja för återväxten. Men 

 även om det nu vore svårt att föryngra skogen i dessa landsändar, så är 

 detta icke något skäl för att efterskänka skyldigheten att sörja för skogens re- 

 produktion. Den, som avverkar skog, bör ovillkorligen vara skyldig att skaffa 

 ny skog efter sig. Som det nu är ordnat, bry sig hemmansägarne varken 

 om att vidtaga åtgärder för skogsbeståndens rätta vård eller att sörja för 



