240 G. SEDERHOLM 



vid sidan av den rent ekonomiska förmån, som de berett sina delägare, fyllt 

 en viktig samhällelig uppgift. Härav torde ock förklaras, såväl att de 

 i gällande skogshushållningsförordning inordnats bland de allmänna sko- 

 garna i riket Hksom ock bestämmelsen, att de skola bibehållas oför- 

 minskade och förvaltas efter fastställd hushållningsplan. 



I samma mån som vårt virke blivit en världsmarknadsvara, har ock 

 exploaterandet av våra skogars avkastning fortgått i alltjämt ökad om- 

 fattning. Det har därunder blivit allt mer klart och erkänt, att utnytt- 

 jandet av våra virkestillgångar och ännu mer tryggandet av våra sko- 

 gars produktivitet är ett sam.hällsintresse av allra största vikt • — alltså 

 samma synpunkt, som hundratals år tidigare gjort sig gällande med av- 

 seende på våra allmänningar — och att ett kraftigt statsingripande i 

 samhällets självbe varelseintresse vore påkallat. Skogsvårdslagen av 1Q03 

 är i vår lagstiftning det första synbara uttrycket härför, det lagförslag, 

 som i dag utgör föremålet för våra överläggningar, det senaste. 



Ser man nu detta i sitt sammanhang med den nuvarande uppfatt- 

 ningen om statens ställning och uppgift gentemot vår skogshushållning 

 i allmänhet och det påtagliga faktum, att denna uppfattning alltmer 

 utvecklats mot ökad statskontroll av enskilda skogar i allt större likhet 

 med vad nu är fallet med våra häradsallmänningar, då är det givetvis 

 ock att vänta att förslaget med avseende på dessa icke skall innebära några 

 djupgående principiella förändringar. Så är ej heller fallet. Och flera 

 av de föreslagna nya bestämmelserna torde vara ägnade att giva all- 

 männingsdelägarna större rörelsefrihet än de nu äga. 



Enligt förslaget äga allmänningsdelägarna fortfarande som nu, ungefär 

 efter formen av våra vanliga ekonomiska sammanslutningar, att själva 

 förvalta allmänningarna såsom ett delägarnas gemensamma ekonomiska 

 företag. En viktig förändring i bestämmelserna härom är emellertid, 

 att delägarnas egen förvaltning av allmänningen, som nu endast är ett 

 alternativ mot det andra, skogsstatens vård och förvaltning, i försla- 

 get är den enda normala förvaltningsformen. De senaste decennierna, 

 i synnerhet de två sista, hava medfört ett alltjämt stegrat intresse för 

 och kunskap i skogsskötsel även utanför den statliga skogsförvaltningen. 

 Icke minst bland allmänningarnas delägare har detta intresse gjort sig 

 gällande. Glädjande symptom härpå äro de betydande inköp av skogs- 

 mark, som skett efter allmänningsdelägarnas beslut. En intensivare 

 skogsskötsel och mer intresserad omvårdnad om allmänningarna bära 

 vittne om samma sak. Under sådana förhållanden kan den sålunda 

 föreslagna utsträckta självverksamheten ej vara annat än ett steg i rätt 

 riktning. Att med denna allmänningsdelägarnas större frihet behovet 

 av forstlig ledning och sakkunskap vid förvaltningen icke bortfaller, är 



