252 DISKUSSION 



i vilkas spets resp. landshövdingar ställt sig och såväl landstingen som hus- 

 hållningssällskapen deltaga i sammansättandet av dess organisation, måste 

 denna väl ändock få anses hava ett inslag av ansvarskänsla tillräckligt stark 

 att giva trygghet för att denna fråga icke skall komma på avvägar, snäva 

 lagstiftningsformer förutan. Skulle sädana visa sig bliva erforderliga, är jag 

 förvissad om att initiativet därtill kommer att utgå ifrån Skogssällskapet. Fin- 

 ner sällskapet nämligen att kommunerna icke vilja gå anvisad rätt väg, måste 

 självfallet dess ansvarskänsla för det började verkets tryggande taga sig ut- 

 tryck i ett påpekande för statsmakterna, att här ett ingripande måste göras, 

 därvid angivande vad dess erfarenheter visar bör göras. Det kan förefalla 

 djärvt att begära ett friställande på angivet sätt av dessa skogar. Man säger, 

 att lagstiftningen måste gå schablonmässigt tillväga och förmenar det står i 

 strid med denna princip att ställa dentia rörelse fri. Jag tror icke, det är så 

 alldeles lyckligt att tänka på det sättet. Framåtsträvandet här liksom i varje 

 land måste tvinga till att oavsett sådana hänsyn hjälpa fram envar rörelse, 

 som har förutsättningar att lyckas nå goda mål. 



Då denna rörelses insatser ju uteslutande tillförts landet genom enskild 

 offervillighet, och då verksamheten av intresse för det fria initiativets frukter 

 tagits om hand av länens ledande män, är fara värt, att en lagstiftning efter 

 kommitténs mönster kommer att stoppa intresset för ifrågavarande strävanden 

 samt störa den i rask takt gående utvecklingen på detta område. Helt visst 

 komma också kommunernas intresse för allmänningsverksamhet att försvagas 

 i känslan av att den föreslagna lagstiftningen på ogynnsamt sätt begränsar 

 deras självbestämningsrätt. Det måste lända till men för utvecklingen av 

 allmänningsverksamheten om bakom denna rörelse ställes en lag, som i en 

 mångfald paragrafer säger, att kommunerna i händelse av vissa försummelser 

 på hithörande område riskera att drabbas av lagåtgärder i än det ena och . 

 än det andra avseendet. Sker sä, kan befaras att kommunerna hellre säga: vi 

 offra icke penningar på detta altare, vi gå hellre in för det intresse, där 

 rätten att råda över det egna initiativet förbehålles oss. 



Beträffande frågan om lagstiftningens utsträckande över hela linjen till alla 

 allmänningsskogarna, är mig svårt förstå den bevisföring, som kommittén 

 följt. Å ena sidan finner den nämligen lagstiftningens fordran på enhetlighet 

 kräva att alla skogar av ifrågavarande natur ställas under lagtvång, men ser 

 å andra sidan, då fråga blir om upprättande av en central för skogsvårds- 

 styrelserna i enhetligheten en fara. Man vågar icke upprätta en sådan central 

 just för, att man är rädd för schablonisering. Jag har icke rätt kunnat följa 

 detta. Jag hoppas, att man beträffande denna fråga skall våga sig på att 

 bortse från sådana enhetlighetens krav och låta denna rörelse fritt få ut- 

 veckla sig samt visa, vad den kan åstadkomma. Det skulle, synes mig, böra 

 bereda enbart tillfredsställelse hos det blivande Sverige att kunna konstatera, 

 att vad här växt fram, följt rätt spår utan lagstiftningens tvång. 



Skogssällskapet har blivit satt i tillfälle att yttra sig om föreliggande lag- 

 stiftningsförslag och kommer att giva sina tankar och sin erfarenhet till känna. 

 Jag har härmed blott velat pointera min personliga uppfattning om, att det 

 efter icke allt för många år skall utan lagstiftningsmedel på detta område 

 kunna bringas den fullaste ordning och reda blott förtroende skänkes Skogs- 

 sällskapets initiativ. 



