264 UNO WALLMO 



ras såsom en ren inkomstkälla och skogsaccisen kommer att bortfalla. 

 Inkomst från skog kommer att behandlas såsom alla andra en deklarants 

 inkomster och kan således bliva föremål för avdrag till följd av skuld- 

 räntor. 



Enligt § 35 kan avdrag ske för alla utgifter för inkomstens förvärvande 

 och bibehållande, såsom arrende- eller hyresavgift. Denna arrendeav- 

 gift bör således tagas hänsyn till beträffande taxeringsenheterna i sko- 

 garna, alla dessa torp och brukaregårdar. När deras innehavare skola 

 deklarera, så hava de rättighet att avdraga för sin arrendeavgift, men 

 då få vi ihågkomma att arrendeavgiften oftast uppgår till ganska lågt 

 kontant belopp men att brukarens huvudsakliga arrendeavgift utgår i 

 form av arbetsprestation till underpris. Då måste, för att brukarens 

 börda skall kunna bestämmas, ortens normalpris fixeras och detta jäm- 

 föras med arrendekontraktets pris. Skillnaden blir brukarens börda. 



Vidare får avdrag ske för ränta å lånt rörelsekapital. 



»För beräkning av skattskyldigs behållna inkomst inom kommun, som 

 i 38 S avses, må avdrag, i den mån sådant ej verkställts enligt bestäm- 

 melserna i I och 2 mom., äga rum från summan av den skattskyldiges 

 där uppskattade inkomster för ränta å gäld.» 



Vid uppskattning av inkomst må avdrag däremot icke ske för ränta 

 å den skattskyldiges egna i fast egendom nedlagda kapital. 



Jag ber då först få uppehålla mig litet vid skogsaccisen och frågan 

 om dess vara eller icke vara. Jag får då uppriktigt säga, att denna fråga 

 om skogsaccis har förskaffat mig åtskilligt huvudbry under senaste dygnet. 

 Det var nämligen först i torsdags, som jag började genomläsa detta 

 digra betänkande, och jag får då erkänna att efter första genomläsandet 

 så ställde jag mig i opposition mot tanken på att vi skulle slopa skog- 

 accisen, ty de skäl, som i betänkandet anfördes mot skogsaccisen, ver- 

 kade icke övertygande. Men då jag själv skulle börja lägga grunden 

 för skogsaccisen och söka avväga dess storlek etc, så fann jag, att 

 skogsaccisen kan bli en mycket farlig form för beskattning. Den vilar 

 nämligen icke på någon fast grund. Den står fuUkomhgt å lösa sanden, 

 och dess procentsats, som nu är två, kan lika väl höjas till fem eller 

 tio eller mera. Då det är en sådan obestämd beräkningsgrund, kan 

 icke jag gå med längre, utan i samma ögonblick jag märkte detta, så 

 kastade jag den över bord och accepterade det nya förslagets form för 

 beskattning av inkomst av skogsbruk. 



Men detta kan jag däremot icke göra beträffande förslaget att räkna 

 växande skog såsom fastighet och med anledning därav pålägga skogs- 

 kapitalet fastighetsskatt. Växande skog hör till lösegendom och är icke 

 fastighet. Vi, som hålla till i skogarna, veta nog hur pass lös skogen 



