IX MEMORIAM 275 



han exempelvis i ett brev till mig den " lo 191 2: Jag undrar, om ej 

 den svåraste, mest spridda synden är högmod. Ej trodde jag förr, att 

 så var förhållandet med mig själv, ty i vanlig bemärkelse är jag nog en 

 anspråkslös, enkel natur, tror jag, som ej har svårt att erkänna min egen 

 ringhet och andras förtjänster, men dock tinnes där på botten idel hög- 

 mod. Jag ser det nu så väl och min Gud har sett det.' Vem hade 

 trott, att han, som var så anspråkslös, skulle anse högmodet för sin svå- 

 raste synd. Själv hade jag förut icke tänkt på, att högmodet skulle så 

 att säga vara roten till all annan synd, men jag tror allt mer, att den 

 gamle vise hade rätt. 



De få av denna generationens skogsmän, som kände De Frese, min- 

 nas i honom en originell, i hög grad rättrådig man, för vilken de icke 

 kunde undgå att hysa vördnad. 



Stockholm i augusti 1920. 



K.\RL Fredenberg. 



VICTOR HAMMARSTRAND. 



* -;g 1842 t ^' 3 1920. 



Den 27 mars innevarande år avled i sitt hem i Alingsås förre jäg- 

 mästaren i Bohus revir ViCTOR Ferdin.\nd Hammarstrand. Med ho- 

 nom gick en av den äldre skogsmannagenerationen allmänt känd och 

 högt aktad person ur tiden. 



Hammarstrand föddes den 2 september 1842 ä kaptensbostället Hulta- 

 berg i Kungsäters socken av Alvsborgs län. Föräldrarna voro kaptenen 

 S. J. Hammarstrand och Johanna Jonsson. Hammarstrand blev elev 

 vid skogsinstitutet 1863. utexaminerades därifrån 1865, förordnades samma 

 år till extra överjägare i Alvsborgs län, 1S71 till extra jägmästare i 

 Hunnebergs revir, blev 1875 t. f. jägmästare i Falbygds revir, utnämndes 

 1884 till jägmästare i Slättbygds revir och transporterades 1S92 till jäg- 

 mästare i Bohus revir, från vilken tjänst han avgick med pension den 

 17 september 1909. 



jägmästare Hammarstrand var en hedersman av gamla stammen. Enkel 

 och flärdfri, försynt och något tillbakadragen, gick han sin väg fram utan 

 att göra mycket väsen av sig. 



I allt sitt görande och låtande leddes han av en starkt utpräglad 

 pliktkänsla. Ej minst gjorde denna sig gällande vid skötseln av tjänsten. 

 I denna gick han helt upp, och vad den krävde fick aldrig vika för 

 enskilda intressen. Också försatte han de båda revir, som anförtrotts 



