118 X SKOGSADMINISTRATIONEN 



av den personliga bekvämligheten, skola dessa egenskaper genom lönesystemet 

 premieras. 



Inom industri, bankverksamhet m. fl. det praktiska livets arbetsområden har 

 ju sedan länge ett ganska enkelt system för att premiera förenämnda sam- 

 band mellan dugligheten och duglighetens resultat praktiserats, nämligen tan- 

 tiemsystemet. I sin primitiva form duger detta absolut icke att tillämpas 

 på skogsmannens verksamhet, aildenstund årets nettovinst på intet sätt behöver 

 stå i beroende av att exempelvis ett revir är väl eller illa skött. Att låta 

 hugga skog, där sådan finnes, och få stor ögonblicklig nettovinst är ingeii 

 konst och föga arbete. 



Innan vi ingå på frågan om huru de här\id mötande vanskligheterna skola 

 kunna i ett klokt avvägt lönesystem övervinnas, måste ett viktigt sakförhållan- 

 de rörande den högre bildade skogspersonalen beröras. 



Den fackligt utbildade skogsmannakåren består av dels »jägmästare», som 

 genomgått Skogshögskolans längre kurs (cirka 3 ^/-j år), dels »forstmästare», 

 som genomgått dess kortare kurs (i 3/4 år). Fiir vården av statens skogar 

 användes för närvarande endast jägmästare, detta i alla grader. Under de 

 senare åren förtjäna dessa visserligen ganska bra så snart de utexaminerats, 

 således även under de egentliga utbildningsåren för den praktiska verksamhe- 

 ten, men den första i egentlig mening självständiga, fasta plats, som de kunna 

 erhålla och som naturligen alla sträva till, är re\irförvaltaresysslan. Låt oss 

 säga att denna motsvarar socialt sett ungefär kaptensgraden inom armen. 

 Till denna slutpunkt bör ock varje normalt begåvad, oförvitlig jägmästare med 

 fog kunna göra anspråk att förr eller senare nå. Befordringsgrunderna äro 

 även sådana, att då han samlat ett A'isst antal år i »meriter» (för närvarande 

 ungefär 6 — 8), är han ganska säker att »erhålla revir». Då emellertid dessa 

 principiellt sett äro lika avlönade komma alla i statstjänst anställda högre 

 fackbildade skogsmän i samma ämbets- och lönestadium och där få de gå och 

 stampa hela livet utan möjlighet att komma vidare, med undantag för det lilla 

 fåtal, som kan vinna befordran som över jägmästare eller byråchefer i domän- 

 styrelsen. Alla, begåvade och mindre begåvade, praktiska och mindre prak- 

 tiska, energiska och mindre energiska, alla köras in i samma stora fålla, ingen 

 skall med fog mot denna framställning anmärka att reviren äro olika avlönade, 

 ity att de nordliga eller på annan grund särskilt besvärliga ha något högre 

 tjänstgöringspengar. Denna löneskillnad är visserligen ej ens så stor, att 

 icke nästan varenda en begagnar första möjliga tillfälle att söka sig till be- 

 kvämare, ehuru lägre avlönade revir. 



Under allt erkännande av att varje normalt begåvad jägmästare, som oför- 

 vitligen tjänstgjort sin tid i extra eller i lägre ordinarie befattningar bör ha 

 möjlighet att till sist bli revirförvaltare, anse vi emellertid att det är ound- 

 gängligen nödvändigt att uppdela reviren i skilda klasser med avsevärt olika 

 löneförmåner. 



Detta är nödvändigt från skogshushållningens synpunkt, därför att reviren 

 äro och alltid måste bliva så olika ej blott med hänsyn till arealstorlek, mark- 

 förhållanden, virkesförråd, etc. utan även med hänsyn till avsättningsförhållan- 

 den, industriella anläggningar och skogliga arbeten, som under olika tidsskeden 

 å dem böra utföras, att ytterst olika krav måste ställas på de personers kvalifi- 

 kationer, som rätt förmå att handhava deras skötsel. 



