SKOGSSTATENS LOXEREGLERIXG x 119 



En olika klassindelning med avsevärt olika löneförmåner är absolut nödvän- 

 dig för beredande av befordringsmöjligheter, vilka nu — till skillnad från så 

 gott som alla andra statens verk — praktiskt taget saknas i domänverket och 

 enligt vårt förmenande äro den enda verkliga sporren för den stora massan 

 av revirförvaltare, att sätta in sitt yttersta på arbetet. Finnes det möjlig- 

 het att inom revirförvaltaregraden avancera från revirförvaltare av i:sta gra- 

 den till revirförvaltare av 2:dra graden och 3:dje graden, så skall det helt 

 säkert bli en vida större fart i arbetet i våra statsskogar. Samtidigt löser man 

 även problemet att ha en slutlig placering för de mindre dugliga, vilka man 

 icke kan göra sig av med, men som nu dessvärre mången gång bekläda revir, 

 som de icke äro i stånd att väl sköta. De böra aldrig avancera längre än til! 

 revir förvaltare av i:sta graden. Det säger sig självt, att vid befordran till 

 högre revirförvaltareklass hänsyn endast bör tagas till skicklighet, ej till det nu 

 till synes outrotliga systemet med »meriter», delvis en förklädd tjänsteålders- 

 favorisering, dold under grundlagens ord om »förtjänst». 



Förslagsvis tänka vi oss under nu rådande förhållanden lämpligt att av hela 

 antalet revir 65 ^ böra vara första gradens, 25 ^ andra gradens och 10 % 

 tredje gradens eller efter nuvarande reviruppdelning respektive 89, 35 och 14. 

 Vi vilja emellertid vid angivandet av dessa tal klart framhålla att de icke 

 grunda sig på en ingående undersökning av de olika revirens beskaffenhet, 

 utan mera utgå från ett ungefärligt bedömande av huru stort antal personer 

 som inom en kår av den nu ifrågavarandes storlek i genomsnitt kan väntas 

 besitta särskild duglighet och lämplighet för mera fordrande uppdrag klart 

 bör framhållas, att vad som skall betalas är det utförda arbetet, ej det arbete, 

 som visserligen behöver göras men icke blir inom kortaste tid och för billigaste 

 pris utfört. Med en sådan uppställning bör ock en begränsning av det hittills 

 ständiga revirdelandet kunna ske, ty det är ingalunda önskvärt att minska för- 

 valtningsenheterna i för hög grad. En duglig och driftig, väl betald revirför- 

 valtare bör kunna handhava även ett mycket stort revir, där så erfordras under 

 hjälp av billigare, mindre högt kvalificerad arbetskraft. Ej heller bör fast- 

 slås en gäng för alla, vilka revir som tillhöra respektive klasser, utan bör be- 

 stämmandet härav läggas i domänstyrelsens eller eventuellt Kungl. Maj:t^ 

 hand. Detta därför att exempelvis ett illa skött men utvecklingsbart revir 

 bör kunna göras till ett andra eller tredje gradens revir. 



På det att vikten av revirens uppdelning i klasser må klart framstå, ma 

 våra synpunkter på denna fråga ytterligare något utvecklas. Endast sådana 

 revir, som genom stor virkesrikedom, genom gynnsamt geografiskt läge eller 

 i övrigt genom säregna betingelser ge säker förhoppning om stor omedelbar 

 eller framtida avkastning böra principiellt och beständigt föras till 2:dra elier 

 3:dje graden. Men där dessa förutsättningar finnas påfordras och på sådant 

 revir särskilt duglig revirförvaltare, vilken ock har sig ålagt ett mycket for- 

 drande arbete, vadan han i den mån sådan duglig kraft inom kåren står att 

 uppdriva bör vara av andra eller tredje grad. Det torde emellertid ock numera 

 allt oftare inträffa att revir genom förbättrade kommunikationer, genom nya 

 industriella anläggningar i trakten eller andra förhållanden komma att äga 

 vida större möjligheter att underkastas ett intensivt bruk än tidigare vant 

 fallet. Även då gäller det, att dit må kunna placeras särskilt dugande, för 

 uppgiften särskilt lämplig person av högre grad. 



På den korta tid vi haft till vårt förfogande för utarbetande av detta för- 



