I40X TOR JONSON 



helt få bekosta de där kvarlämnade familjernas förseende med kommunala väl- 

 färdsmedel. Man efterskriver även »värmländingarx vid en mängd avverk- 

 ningar i hela södra och mellersta Sverige. Detta erkännes också av departe- 

 mentschefen som på sid. 272 i Kungl. propositionen säger: »Värdet av skog 

 till az'salii kan ej anses i lika hög grad som fastighetsvärdet i övrigt z'ara ev 

 mättstock pä vederbörande innehavares intressegemenskap med kommunen». 

 Jag skulle vilja gå ännu längre och säga, att växande skogen i många fall 

 icke företer någon som helst intressegemenskap med kommunen, men däremot 

 kan själva skogsmarkens uthålliga produktion vid intensivt skogsbruk påverkas 

 av traktens befolkningsförhållanden. 



Om man nu anser sig behöva uttaga en del av beskattningen å skogsbruket 

 i form av fastighetsskatt, bör sålunda talet om intresseskatt enligt mitt för- 

 menande läggas åt sidan och i stället undersökas om och i vad mån det är 

 nödvändigt för kommunens budget att belasta skogsfastigheten såsom sådan 

 med skatt i stället för att vänta till de år, då inkomst från fastigheten 

 inflyter och då ägaren har verklig förmåga att erlägga skatten i fråga. 



Ser man saken enbart från kommunens synpunkt, så skulle helst hela belop- 

 pet uttagas som fastighetsskatt, ty då visste man på bekvämaste sätt och pä 

 förhand, huru många skattekronor, som årligen stode till buds i och för repar- 

 titionen om budgeten. 



Skogsägaren däremot har naturligtvis ett alldeles motsatt intresse, näm- 

 ligen att endast betala skatt, då inkomst åtnjutits. Mellan kommunen och det 

 stora, på jämn uthållighet baserade skogsbruket råder emellertid i denna 

 fråga ingen intressemotsats, ty detta skogsbruk har alla år inkomst, om också 

 litet växlande med konjunkturerna och spelar det för sådant skogsbruk ingen 

 roll om den ena eller andra formen lägges till grund för skattens beräknande; 

 endast totalsumman blir rättvis. Till denna kategori skogsägare kan räknas 

 staten och allmänna inrättningar, ägande c:a 20 % av skogsmarksarealen 

 samt i regel de större skogsbolagen, som torde äga högst 30 ä 40 % av totala 

 skogsmarksarealen i hela landet. 



För resterande, ungefär halva skogsmarksarealen, snm huvudsakligen äges 

 av Sveriges bönder, äro förhållandena helt annorlunda. 



För dessa skogar är det snarast ett undantagsfall att iigaren årligen kan 

 utföra avverkning iöv avsalu och detta av många orsaker. Ej ovanligt är att 

 skogen har så ringa omfång, att den årliga avverkningskvantiteten blir all- 

 deles för obetydlig både för att kunna försäljas till fördelaktigt pris, möjligen 

 också för att kunna till skäligt pris avverkas. Så t. ex. i Norrland, där man 

 ej kan iordningställa en lång och dyrbar basväg endast för en kortare tids 

 körning. Dessa hemman äro hänvisade att med mellanrum på 10 å 20 år eller 

 längre uttaga större avverkningar på en gång och är i dylika fall en ägare 

 mången gång helt oförmögen att erlägga någon större skatt under tiden mellan 

 avverkningarna. 



Om nu en fastighetsskatt blir tryckande och tillika, såsom i Kungl. propo- 

 sitionen föreslås, blir lagd såsom direkt skatt på den växande skogen enligt 

 ett taxerat saluvärde på denna, så tvingas helt enkelt den ekonomiskt mindre 

 starke skogsägaren att i förtid och även mot sin vilja avverka sin skog kanske 

 i dess bästa växtkraft för att bli fri fastighetsskatten. 



Enligt förslaget kan han nämligen omedelbart få taxeringsvärdet nedskrivet 

 på grund av den företagna avverkningen. 



