I SKOGSARBETARFRAGAN. 



A\ TELL GREXAXDER 



Behovet av fasta skogsarbetare är ju ganska olika i skilda delar av vårt 

 land. Pä grund av den glesa bebyggelsen är hemmansdelarnas antal litet, 

 och således finns det fa familjer på en A-iss areal i stora delar av det inre, 

 västliga Norrland, m. a. o. Lappmarken, Jämtland och Härjedalen. Antalet 

 av de bond- och torparsöner, som i dylika trakter söka arbete i skogarna, 

 blir därför ej så stort. Man måste där i stor utsträckning, ofta uteslutande, 

 använda sig av lösa skogsarbetare. Av dessa finnes ej sällan ett otillräckligt 

 antal, särskilt under utpräglad högkonjunktur. Men de, som finnas, äro i 

 regel väl förtrogna med skogsarbetets natur. Endast kol ningen utgör ett 

 undantag. För den hanteringen äro många främmande. 



Pä andra håll, såsom i Sydsverige, beror behovet av fasta skogsarbetare ej 

 på den glesa bebyggelsen, utan på att folket mångenstädes ej är vant vid 

 skogsarbete. Det är främmande både för skogsarbetets tekniska utförande och 

 för skogsarbetarens liv. Om således skogsarbetarbristens orsaker äro olika i 

 norra och södra Sverige, äro arbetarna dock i mycket lika. Bristen på fast 

 bostad jämte i de flesta fall saknad av familj göra att den lösa skogsarbetaren 

 sällan är en god, stadgad arbetare. Obekymrad om framtiden söker han sin 

 utkomst hos den, som för tillfället betalar den högsta lönen. Xär han i sko- 

 gen samlat en slant, finner han alltför lätt användning för densamma i kam- 

 raters lag. 



För arbetsgivaren är det givetvis särdeles ovälkommet, att många av de 

 arbetare, som sta att fa, ej äro att säkert påräkna för en längre tid och ofta 

 ej äro arbetsskickliga. Detta har ju gjort, att man alltmer börjat tänka på 

 att öka antalet fasta skogsarbetare. Därvid har man valt tvenne vägar. Det 

 ena sättet är att man givit hjälp åt arbetaren i form av fri tomt, virke, tim- 

 mer, penningar m. m. Klart är, att en sådan väg kan med fördel väljas, 

 endast om arbetaren skall bosätta sig inom ens egna skogskomple.xer och har 

 så långt till andra arbetsplatser, att ett erbjudande från dessa icke innebär 

 någon frestelse för honom. Visserligen har man sagt, att om en eller flera 

 så bosatta arbetare gå från en arbetsgivare till en annan, så gå väl lika 

 många i motsatt riktning. Det skulle bli »ett ömsesidigt utbyte, vilket dock 

 synes mig t\nvelaktigt. Strömningen skulle nog ej äga rum från den ena 

 ägaren av ett uthålligt skogsbruk till den andra och ^^ce versa, utan arbe- 

 tarna skulle söka sig till skogsjobbare, blott dessa hade arbete ej allt för 

 långt borta. De betala ju i regel högst. Detta bleve i större utsträckning 

 följden i Norrland än annorstädes, ty där är skogsarbetaren mera van vid att 

 leva vissa tider långt borta från hemmet. Denna arbetarflykt till jobbarna 

 bleve sa mycket mera ovälkommen för den, som släppt till tomt, virke etc. 

 som den i regel skulle inträff"a under högkonjunktur, då arbetarna som bäst 

 skulle behövas. 



Men även om det ovan omtalade utbytet av arbetare skulle äga rum en- 

 dast mellan dem, som bedriva ordnad skogsskötsel, så återstår dock trågan 

 om arbetarens duglighet. En skogsarbetare t, ex., som erhåller 60 % kol- 

 utbyte av kolveden, vill nog ingen byta bort till grannen mot en, som kanske 

 blott utvinner 40 %. Slagordet »ömsesidigt utbyte» torde därför rätteligen 



