I50X TELL GRENANDER 



böra ersättas med ett annat begrepp »ömsesidigt ombyte». Förhållandena 

 synas mig alltså icke vara sådana, att de locka till anläggande av skogs- 

 arbetartorp med själväganderätt under andra än ovan angivna villkor: på 

 stora komplexer långt ifrån gränserna. 



Den andra utvägen för anskaffande av fasta skogsarbetare är, att mark- 

 ägaren bygger själv och låter arbetaren arrendera byggnader, jord och rättig- 

 het till bränsle. I våra tider blir det emellertid som bekant dyrt att bygga. 

 Ett skogsarbetartorp inklusive ladugård och andra uthus går t. ex, i Norrland 

 till lo ä 12,000 kronor, om man inberäknar virkets värde. Vad erhåller då 

 skogsägaren på kreditsidan r I det föregående är framhållet, att med en fast 

 skogsarbetarstam får man kontinuitet i arbetet, att de fasta skogsarbetarna i 

 regel äro ordentligare och på många håll skickligare än de lösa. Vad kon- 

 tinuiteten beträffar är den ofrånkomlig t. ex. när det gäller föryngring av 

 hyggen. Ä dessa kan ju, speciellt om de äro belägna i Sydsverige, arbetet 

 ej uppskjutas ett flertal år. Skulle det mera sällsynta fallet inträffa, att löst 

 folk ej finnes att tillgå, måste man ju skaffa fasta arbetare till röjning, mark- 

 beredning, dikning och kultur av hyggena, för att äteiiHixten ej skall äventyras. 

 För t. ex. dikning av myrar blir förhållandet annorlunda. Kan löst folk upp- 

 bringas under lågkonjunktur, böra dikningarna av myr uppskjutas till sådana 

 år. Kontinuiteten är ju härvidlag icke nödvändig. — Och vad ordentligheten 

 hos de fasta skogsarbetarna beträffar, kan även den egenskapen köpas för 

 dyrt. Särskilt för ett skogsbruk, som säljer sitt virke på rot, och för övrigt 

 för alla dem, som icke hava sysselsättning för sina arbetare året runt, blir 

 det nog mycket dyrt med fasta skogsarbetare. Dessa kunna ju nämligen 

 aldrig betala i arrende förutom ränta å jorden, full ränta och amortering å 

 byggnaderna. Det är arbetets kvantitet och kvalitet, som skulle betala resten. 

 Ju färre dagar torparen arbetar åt skogsägaren, dess mindre inhöstar ju den 

 senare i vinst. Om en skogsägare, såsom ofta i Norrland, skulle ha syssel- 

 sättning endast under barmarkstid åt sina fasta arbetare, blir det i själva ver- 

 ket ej mer än 80 dagar, som bli över till skogsbruk, när jordbruket på torpet 

 blivit skött. Dessa 80 dagars arbetsresultat utöver motsvarande prestation 

 av en lösarbetare kunna helt visst ej i tillräcklig mån bidraga till amortering 

 av byggnaderna på torpet. 



Ett annat blir förhållandet, om skogsägaren kan bjuda arbete under t. ex. 

 180 ä 200 dagar. Så kan ske under vissa förhållanden. På en del trakter 

 är det ju i södra Sverige betydligt fördelaktigare att sälja virke upphugget 

 och fram forslat till leveransort, än på rot i skogen. Därmed undvikes de 

 där så vanliga mellanhänderna. Förädlingsvinsten på upphugget och framkört 

 virke kan på så sätt bli stor nog att betala den fasta skogsarbetarens relativt 

 dyra arbetskraft och därtill lämna skogsägaren en betydande företagarvinst. 

 Ett liknande förhållande finnes i Norrland. Kolved kan på en del trakter 

 på grund av avstånd till flottled ej som flottningsved säljas till kolugnarna 

 vid älvarnas mynningar, utan måste kolas i skogen. Nu saknas emellertid 

 ofta köpare till dylik ved till nöjaktiga priser. Järnbruken söderut kunna 

 nämligen ej hålla förvaltningspersonal på de spridda platserna för skogskol- 

 ning. Blott vid större kolgårdar och vid kolugnar är detta möjligt. Följden 

 blir, att det saknas spekulanter på ved, som skall kolas i skogen utom de 

 s. k. koljobbarnas krets. Den skogsägare, som ej vill utlämna hela förädlings- 

 vinsten och stora delar av rotvärdet till dylika, måste alltså kola med eget 



