152 X TELL GRENANDER 



En målmedveten skogsägare beräknar alltså huru många fasta arbetare han 

 behöver, styckar därefter jorden i lämpliga lotter av nyssnämnd storlek och 

 bebygger lotterna för sitt ändamål. Återstoden inägojord utarrenderas till 

 egentliga jordbrukare eller försäljes. 



Grunderna för arrendet äro varandra högst olika. Vad först beträffar tiden som 

 arrendet omfattar, anser mången 5 år vara lagom, en annan 10 ä 15 år vara lämplig. 

 De 5-åriga kontrakten försvaras av dem, som påpeka, att jordens skötsel blir bra 

 även med en så kort arrendetid och att det behöves en kort arrendetid med hänsyn 

 till växlande konjunkturer och arbetspriser. Vad det förra skälet beträffar, kan väl 

 detsamma tillerkännas ett visst värde på så små jordbruk, som skola fram- 

 bringa alster ej till avsalu, utan endast till torparfamiljens underhåll. Men 

 säkert är ju dock, att samma familj känner sig betydligt tryggare och på ett 

 helt annat sätt fäst vid torvan, om arrendetiden sättes till 15 i stället för 5 

 år. Det andra skälet mot längre arrendetid, nämligen att arbetspriserna växla 

 från en 5-års period till en annan kan emellertid även användas mot systemet 

 m.ed 5-åriga kontrakt, ty dylika förändringar kunna även förekomma från elt 

 år till ett annat. Nu finnes visserligen den utvägen att inrymma i kontrakten 

 en bestämmelse om arbetsprisernas höjande i abnorma fall enligt jordägarens 

 bestämmande. Måhända kunna arbetarna finna sig i dylika patriarkaliska 

 anordningar på gamla herrgårdar med trotjänare, men knappast annorstädes. 

 ( )ch inträffar efter kontraktets avslutande en lågkonjunktur med fallande arbets- 

 priser är jordägaren ä priori tappande part, om priserna fixerats med vissa 

 belopp. Ett idealkontrakt vore alltså ett med arrendetid på 10 ä 15 armed 

 icke till visst antal kronor och öre fixerade priser. För egen del håller jag 

 före att skogsarbetet bör betalas fullt enligt i orten gällande priser. Mången 

 underbetalar sina skogsarbetare, men soulagerar dem i stället medelst ned- 

 sättning i kontanta arrendeavgiften. Det har emellertid visat sig, att denna 

 metod lett till konstant missnöje. Nedsättningen i arrendet förbises av arren- 

 datorn — det kännes alltid när arrendet skall ut, även om det är lågt — 

 och känslan av att få mindre än andra, än lösarbetarna, ö\erväldigar vår 

 fasta skogsarbetare. Han känner sig undervärderad, arbetar ofta motvilligt 

 och strejkar emellanåt. Man har sagt, att han skulle avskräckas av höga 

 kontanta arrendeavgifter. Det beror väl på huru högt de sättas. Klart är, 

 att de ej kunna sättas så högt, att byggnaderna endast med dem förräntas 

 och amorteras. Detta är ju ock i det föregående antytt. Men i arrende- 

 summan bör först ingå en faktor, som bestämmes a\- vad en lösarbetare får 

 betala i hyra för bostadslägenhet. Underhållet är en särskild fråga, som här 

 ej ingås på, men som ju bör moderera summan i icke nybyggda gårdar. 

 Lägges till denna summa: jordarrende, värdet av bränsle och av bete i lämp- 

 liga hagar blir visserligen totalbeloppet ganska stort, som utgift betraktat, dock 

 icke så avskräckande i dessa tider, då jordbrukets produkter värdesättas högt. 

 Men om detta arrende skulle utgivas på en gång, bleve det helt visst mycket 

 kännbart. Detta vore ju emellertid icke nödvändigt. Kontraktet kunde till- 

 försäkra skogsägaren att vid varje likviddag innehålla t. ex. ^/^ av till ut- 

 betalning förfallen arbetsförtjänst som avkortning på arrendet. Dock skulle 

 arrendet vara till fullo inbetalt till viss dag. På så sätt skulle detsamma 

 lättare kunna utgöras av arrendatorn. —^ Om, såsom i det föregående anförts, 

 till krontal och ören fixerade arbetspriser ej böra utsättas i kontraktet, utan 

 arbetaren betalas fullt enligt i orten varje år gällande vanliga priser, återstår 



