I SKOCxSARBETAREFRAC;AX x153 



att avgöra vad ortens vanliga priser i själva verket äro. I de flesta fall tror 

 jag att skogsägaren och arbetaren kunna enas härom. I kontraktet bör emel- 

 lertid inrymmas en klausul av följande lydelse: Uppstår tvist om vad som är 

 att anse som vanliga arbetspriser avgöres frågan genom skiljenämnd på sätt 

 i II kapitlet § 8 i lagen om nyttjanderätt till fast egendom den 14 juni 1907 

 sägs. I tvisten tappande part betalar kostnaden för skiljenämnd, och skulle 

 detta enligt min mening skydda båda parterna mot okynnestvister. 



Nu invändes måhända, att på så sätt bli de villkor, under vilka arbetaren 

 skall arbeta, ej bestämda i tillräckhg mån, och detta skulle strida mot gäl- 

 lande arrendelags bestämmelser. Frånvaron av ett fixerat belopp i avlöning, 

 skulle utgöra det obestämda. För min del skulle jag dock vilja tro, att här 

 kan tillämpas, vad en framstående jurist yttrat om arrendelagen i annat samman- 

 hang, ungefär som följer: 



»Grundtanken i 2 kap, § 7 i lagen om nyttjanderätt till fast egendom den 

 14 juni 1907 är^ att arrendatorn alltid skall kunna på förhand veta i vilken 

 omfattning och när hans arbetskraft skall tagas i anspråk av jordägaren 

 eller för dennes räkning. 



Härför fordras att arbetsskyldigheten skall vara till sitt mått bestämd 

 och att detta arbetsmått icke får godtyckligt uttagas, utan måste påkallas 

 i en bestämd ordning. 



Klart är att man vid stiftandet av en lag av den allmänna innebörd och 

 räckvidd, som arrendelagen är avsedd att äga, icke kunnat i det yttre taga 

 fasta på alla de olika skiftningar, som till följd av förhållandena i de sär- 

 skilda orterna, jordägarnas olika yrken och näringsdrift o. s. v. arrendeför- 

 hållandena nödvändigt måste ikläda sig. Man har därför i 7 § arrendelagen 

 endast kunnat hålla sig till den grundtyp av mindre arrenden, som gemen- 

 ligen benämnas torplega, samt därvid närmast haft för ögonen, att jordägaren 

 i allmänhet för sin del har behov av främmande arbetskraft för alldeles 

 samma ändamål som torparen, d. v. s. för idkande av jordbruk. Ar 

 detta icke fallet, utan har jordägaren behov av arrendatorernas arbetskraft 

 för tillgodoseende huvudsakligen av skogsbrukets behöriga fort- 

 gång, måste bestämmelserna i § 7 arrendelagen läsas och tillämpas så, som 

 det praktiska behovet kräver. Och härefter äger man rätta sig, om man 

 blott icke eftergiver grundtanken med bestämmelserna i § 7 

 arrendelagen.» 



Om nu mitt resonnemang i det föregående är riktigt, att det praktiska be- 

 hovet kräver en betalning efter varje år i orten gällande priser, och detta 

 system ej kan sägas strida mot § 7 eller annan § i arrendelagen, synes mig 

 inga hinder möta att tillämpa metoden. Och skulle mot förmodan densamma 

 från en vid synpunkt på lagen verkligen ej vara acceptabel, då synes mig 

 tiden vara inne för en lagändring i nu angiven riktning. 



Febr. 1920. 



II. Skogsvardsforenin^ens Tidskrift igso. Serien B. 



