196 



IN MEMORIAM 



sitt värv fullt ut, som skänkte ho- 

 nom hans största glädje. Jakten var 

 även för honom ett glädjeämne, 

 Han hade ett öppet sinne, vaken 

 blick och stor iakttagelseförmåga för 

 allt vad som levde och rörde sig i 

 skog och mark samt var en intres- 

 serad jägare och hundvän. 



Född värmlänning, kände han sig 

 aldrig riktigt hemma i den mera dy- 

 stra norrlandsnaturen, och var det 

 för honom en stor tillfredsställelse, 

 då han förra våren fick — förord- 

 nad som t. f. skogstaxotor i Östra 

 distriktet — draga mot sydligare 

 nejder. Här njöt han, naturbarn som 

 han var, i denna vårens tid i fulla 

 drag av den mera leende och ljusa 

 östgötanaturen och dock — såg han 

 kanske denna vår tydligare än tillförne det vemodsdrag, som våren bär 

 kring sin sköna panna. Ty redan nu anade han, att hans hälsas 

 kraft var i avtagande, och då aningen övergått till visshet, var det här, 

 som han modigt kämpade sig fram till den höstdag, då kraften var 

 uttömd. 



Hälsa och kraft förgår — varför veta inte. De äro förgängelsen un- 

 derkastade. Men vad som förblir och som vi, som lärde känna honom 

 och kommo honom närmare, skola minnas och bevara i vackert minne 

 är den blida godhet och omutliga sanning, som alltid mötte oss hos 

 vännen och kamraten Kurt Hammarström. 



M. Magyievill. 



Kurt Hammarström. 



