212 X LITTERATUR 



stränderna av de tropiska och indiska oceankusterna, äga dels mycket mot- 

 ståndskraftiga, tätt sittande blad, dels stödjerötter från grenarna, som på detta 

 sätt elastiskt förankras i marken. Den europeiska floran saknar dylika vind- 

 fasta former, varför också våra kuster äro trädlösa, så snart de gränsa mot 

 den öppna oceanen. Barrträd och lövträd förhålla sig på olika sätt i fråga 

 om stormhärdigheten. Förf. anser lövträden bäst rustade härvidlag. Visser- 

 ligen taga bladen lättare skada än barren vid direkt vindpåverkan, men 

 detta motväges därav, att lövträdens grenar mindre lätt brytas och deras 

 förmåga att leda vatten bättre bibehåller sig. Mot stormfällning stå sig löv- 

 träden bäst, då de svåraste stormarna inträffa under den kalla årstiden, sedan 

 bladen fallit av, varigenom angreppsytan är ofantligt mycket mindre. Stati- 

 stiken visar även, att av de 35 miljoner m^ virke, som stormfälldes under 

 1800-talet i Tyskland, utgjordes allra största delen av barrskog. Det mest 

 stormfasta av våra barrträd är lärken, vilken ju också fäller sina barr om 

 hösten. — Lövträd och barrträd reagera på olika sätt för den böjning som 

 en konstant vindriktning ger åt trädet. Hos barrträden växer den konkava 

 sidans radie mycket starkt under inflytandet av retningen på vävnaderna genom 

 trvck, under det att den konvexa radien växer mycket svagt. Diametern blir 

 störst i vindens riktning. Hos lövträden spelar inverkan genom spänningen 

 på den konvexa sidan största rollen. Barrträden utgöra tydliga indikatorer 

 på den härskande vindriktningen, och Sendtner har (är 1860) använt sig 

 härav för att bestämma de i de bajerska skogarna förhärskande vindriktnin- 

 garna genom att studera i vilket väderstreck den minsta radien utbildats hos 

 barrträden därstädes. — En vanlig följd av vindpåverkan är dvärgform hos 

 vegetationen, varigenom den undviker de högre luftskiktens hårdare vind- 

 hastighet. Vid kusterna kan man studera en ganska effektiv form för utbildande 

 av vindskydd därigenom att krontaket så småningom höjer sig inåt land. 

 De längst ut växande träden äro dvärgartade och krypande, men i dess skydd 

 kan längre in allt större höjd uppnås. Utefter detta sneda krontak får vin- 

 den en avvikning uppåt, som likaså bidrager till att skydda den innanför 

 vindbarriären normalt växande skogen. Förf. påpekar emellertid, att enbart 

 Ijusälskande träd ej kunna utbilda någon effektiv vindbarriär, då kronorna 

 äro för glesa och högt ansatta. Ett önskemål är därför inblandning av 

 skuggfördragande trädslag i vindbältena. 



Anlag för motståndskraft mot vinden äro ärftliga men utbildas ej utom då 

 träden uppdragas i fri ställning. Sålunda kan en fritt uppvuxen gran vara 

 mera motståndskraftig mot stormen än en ek, som stått i slutet bestånd, men 

 en fritt uppvuxen ek är mera storm fast än den fritt uppvuxna granen. — 

 Vid friställning anpassa sig lättast lövträd, som ha förmåga att utveckla löv- 

 bärande skott under den redan befintliga kronan, varigenom tillväxten snabbt 

 ökas i de nedre stamregionerna. Topptorka vid friställning har förklarats bero 

 på dessa vattenskotts konsumtion av vatten, varigenom trädets övre delar 

 skulle få för liten tillförsel. Förf. påpekar, att förklaringen ej kan vara all- 

 mängiltig, då topptorka hos friställda barrträd ju också är en vanlig företeelse. 

 I stället anges orsakerna vara dels den ökade transpirationen, dels det häm- 

 mande av vattenledningen, som uppstår genom de inträdande starkare böj- 

 ningarna av trädet. Härigenom skulle även det vid friställning vanliga till- 

 bakasättandet av höjdtillväxten få en fysiologisk förklaring. Ovanför den del 

 av trädet, där den starkaste böjningen sker, skulle endast obetydlig saftström- 



