242 X LITTERATUR 



undersökningar på detta område (Medd. fr. Stat. skogsförsöksanst., H. i6, 

 N:r 6 — 7, 19 19) har det framgått, att variationer i dessa avseenden spela en ej 

 obetydlig roll. Dels kan naturligtvis kronans form variera, dels kan kronans 

 täthet vara olika i olika partier, varigenom tryckcentrum kan avsevärt för- 

 skjutas. Men vidare spela ej de nedre delarna av kronan samma roll som 

 de övre, då vindhastigheten ökas på större höjd över marken. Om form- 

 punkten alltså alltid placeras i kronytans tyngdpunkt eller ännu mer om den 

 fullkomligt schablonmässigt förläggas till Y^ från kronans bas, måste den 

 därigenom erhållna jämnstarka bjälken kunna komma att avvika högst avse- 

 värt från den för jämförelse riktiga. Men dessutom blir resultatet vid en jäm- 

 förelse beroende på vilken diameter som väljes som utgångspunkt vid beräk- 

 nandet av den jämnstarka bjälkens dimensioner. Om man emellertid även 

 med iakttagande av alla behövliga korrektioner skulle erhålla den av Jaccard 

 omtalade minimipunkten, så kullkastar detta likväl ej Metzgers teori. Ty 

 det lär väl ej vara förvånande, om dimensionerna tilltaga ned emot roten, där 

 uppdelningen i rotgrenar gör påfrestningen större. Nedåt förklaras alltså den 

 relativa ökningen i dimensioner av den s. k. rotansvällningen. Skulle det 

 verkligen förhålla sig så, att stammen även vore överstarkt konstruerad uppåt, 

 att döma av diametermåtten, så behöver man likväl ej förkasta Metzgers 

 teori förrän det blivit visat, att virket verkligen har samma hållfasthet hela vä- 

 gen upp efter stammen. 



Den andra anmärkningen, att äldre träd konstrueras starkare än yngre, 

 finner även den sin förklaring i den ovan berörda omständigheten, att vind- 

 styrkan ökas, ju högre upp från marken man kommer, och i fråga om den 

 tredje invändningen kan replikeras, att Jaccard icke med några systematiska 

 undersökningar visat upp, att stamformen är densamma för olika trakter. 

 Erfarenheterna i Sverige, även om de ännu ej blivit systematiskt samman- 

 ställda, peka tvärtom oförtydbart i den riktningen, att stamformen verkligen 

 är olika inom skilda vindområden. Formklassen för gran t. ex. är mycket 

 låg i fjälltrakterna, där de starkaste vindpåverkningarna äro lokaliserade, och 

 om man genomsnittligt jämför gran från de norra delarna av landet med 

 gran från södra Sverige, torde man kunna allmänt konstatera ett söderut sti- 

 gande formklassvärde. Att träden utbilda sig excentriskt i vindens riktning 

 är väl också så pass allmänt konstaterat, att det borde vara överflödigt att 

 spilla ord på den saken. Men det fordras dels tämligen starka och ihållande 

 vindar i en viss riktning för att åstadkomma bestående inverkan inom slutna 

 bestånd, varjämte väl också den omständigheten, att träden åtnjuta stöd från 

 grannträden, torde kunna spela en roll för den mekaniska påfrestningens stor- 

 lek. I alla fall ha barrträden ansetts utgöra så goda indikatorer på vind- 

 riktningen, att meteorologerna anlitat dem såsom undersökningsmaterial för 

 utrönande av vindriktningen under gångna tider. 



Betraktar man sluthgen den fjärde anmärkningen, bör väl denna snarare 

 kallas Jaccards dilemma än Metzgers. Ty nog får man säga, att det verkar 

 litet konstruerat att påstå, att man ovillkorligen måste besluta sig för urvals- 

 teorien eller för miljöpåverkningarna som förklaring till stamformen i det spe- 

 ciella fallet. För en biolog som Jaccard tycker jag det skulle ligga närmare 

 till hands än för mången annan att besvara frågan på följande sätt: vissa 

 anlag t fråga om stamformen äro ärftliga egenskaper, olika för olika trädslag och 

 t. o. m. för olika raser av samma trädslag. Hiirn dessa anlag i ett visst fall 



