272 X SKOGSADMINISTRATION 



Angående prästernas ersättning för mistad andel i skogsavkastningen. Nådigt 

 brev till kammarkollegium; den 3 sept. 1920. 



I en underdånig ansökning har allmänna svenska prästföreningens centralstyrelse an- 

 fört i huvudsak följande. De belopp, vilka tillerkänts prästerliga boställshavare såsom er- 

 sättning för mistade andelar i boställsskogarnas avkastning, sedan sagda skogar ställts under 

 skogsstatens omedelbara vård och förvaltning, utginge oförändrade även i de fall, då be- 

 loppen fastställts för ett flertal år sedan, och måste därför numera med hänsyn till det 

 starkt minskade penningvärdet i regel anses oskäligt laga. Det låge i öppen dag att en 

 rättelse härutinnan borde så snart som möjligt åstadkommas och tillbörlig ersättning beredas 

 nämnda boställshavare för dem härigenom åsamkad förlust. Denna ersättning, som syntes 

 kunna beredas ur kyrkofonden, borde lämnas frän den tid dyrtiden i avsevärd grad börjat 

 göra sig gällande och dyrtidstillägg utbetalts. Storleken av ersättningen borde rättvisligen 

 bestämmas i visst procenttal å den ursprungligen en var tilldelade summan, och detta procent- 

 tal borde bestämmas i proportion till penningvärdets sjunkande under de sist förflutna fem 

 åren i enlighet med tillgängliga officiella beräkningar under och intill nuvarande löneregle- 

 ringsperiods slut. 



På grund av vad sålunda anförts, hemställde centralstyrelsen om vidtagande av sådan 

 åtgärd, att de prästerliga boställsinnehavare, för vilka ersättning för mistad andel i skogs- 

 avkastningen blivit bestämd, innan hänsyn kunde tagas till den sedan inträdda prisföränd- 

 ringen, måtte beredas full ersättning för därigenom mistade löneförmåner. 



På grund av nådiga remisser hava underdåniga utlåtanden i ämnet avgivits dels den 13 

 oktober 19 19 av Eder och statskontoret gemensamt, deh ock den 26 april 1920 av kyrko- 

 fondskommittén. 



Ni och statskontoret hava anfört i huvudsak följande. 



Den särskilda andel i ecklesiastikt boställes ordinarie skogsavkastning, som jämlikt 20 

 § i 1894 års skogsordning eventuellt finge utgå till boställshavare, som själv bestrede skogens 

 vård, utgjorde icke i egentlig mening någon löneförmån vid den prästerliga tjänsten utan 

 vore att betrakta såsom ett vederlag för boställshavarens omförmälda befatcning med skogens 

 vård, vilket också belystes av bestämmelsen i nämnda författningsrum, att sagda andel borde 

 fastställas i förhållande till den större eller mindre kostnad, som vore förenad med skötseln 

 av skogen ifråga. Då förevarande åliggande under i 19 § i berörda förordning given för- 

 utsättning övertogs av skogsstaten, upphörde också följaktligen boställshavarens rätt till 

 åtnjutande av vederlaget. I och med det att boställsutmarkernas vård och förvaltning, med 

 tillämpning av sistomförmälda stadgande, mera allmänt kommit att omhändertagas av domän- 

 styrelsen hade emellertid upplysning vunnits därom, att den vård, som dessförinnan ägnats 

 utmarkerna av vederbörande boställshavare, i själva verket syntes hava kunnat bestridas med 

 så ringa kostnader och arbete, att den såsom ersättning därför boställshavaren anvisade 

 andelen i skogsavkastningen i regel kommit att för denne utgöra i huvudsak behållen in- 

 komst. Med hänsyn härtill och i syfte att för ifrågavarande kategori boställshavare, som 

 sedan längre eller kortare tid tillbaka vant sig vid att betrakta omförmälda andelar i skogs- 

 avkastningen vid bostället såsom en löneinkomst vid tjänsten och jämväl därefter inriktat 

 sina behov, göra mistningen av berörda förmån mindre kännbar, hade de av centralstyrelsen 

 avsedda ersättningsbeloppen såsom en personlig förmån förunnats nämnda boställshavare 

 uteslutande av billighetsskäl. Helt i överensstämmelse med denna ersättningsbeloppens natur 

 hade också desamma icke utmätts med hänsyn till någon beräknelig framdeles inträdande 

 ökning i skogsavkastningen eller dess värde utan noga begränsats till vad vederbörande 

 boställshavare dessförinnan kunde visa sig hava dittills årligen i medeltal uppburit av skogs- 

 medlen. En ökning i värdet av boställsskogens avkastning, som möjligen inträtt efter tiden 

 för dess omhändertagande av skogsstaten, borde sålunda givetvis lika litet kunna tänkas för- 

 anleda en höjning av boställshavares ifrågavarande ersättningsbelopp som en nedsättning av 

 detsamma skulle kunna ifrågasättas, därest skogsavkastningen tilläventyrs nedgått i värde. 

 På grund av vad sålunda erinrats, saknades enligt ämbetsverkens mening varje skäl, att, i 

 den ordning centralstyrelsen begärde, ifrågasätta särskilda dyrtidstillägg å ifrågavarande er- 

 sättningsbelopp. För sädana präster i de svagast avlönade ännu oreglerade pastoraten, som 

 åtnjöte lönetillskott, komme för övrigt ett dylikt i särskild ordning utgående tillägg blott att 

 medföra en motsvarande minskning av lönetillskottet. 



Kyrkofondskommittén har i sitt underdåniga utlåtande lämnat dels en historisk redogörelse 

 för rätten till skogsavkastningen vid de ecklesiastika boställena, sådan denna rätt utvecklat 

 sig från 1600-talets skogsförfattningar och fram till nu gällande skogsordning av år 1894, 

 dels en utredning angående uppkomsten och utvecklingen av praxis beträffande här ifråga- 

 varande ersättningsanslag, dels ock en utredning rörande antalet prästerliga befattningshavare. 



