NILS LINDEBERG. 



framhållit, att skogens omloppstid icke får hållas så kort, att den natur- 

 liga föryngringen äventyras. Enligt dessa principer skulle troligen en 

 stor del av våra skogar antingen vara dömd till att förintas eller — i 

 de fall då detta skulle göra dem räntabla — komma att brukas med en 

 kortare omloppstid. I båda fallen kommer emellertid vårt lands skogars 

 totala afkastningsförmåga att betydligt reduceras. 



Ur en privat skogsägares synpunkt är nog »räntabilitetsteorien» fullt 

 riktig. Vi tänka oss, att en person äger en skog med normal ålders- 

 fördelning, som under god vård i uthåUigt bruk giver honom 4,000 kr. 

 om året i avkastning, men genom att på en gång avverka allt, som 

 säljas kan och sedan avyttra själva marken, erhåller han en summa av 

 100,000 kronor. Han köper därför en stads obligationer, på vilka han 

 sedan erhåller 5,000 kronor i årlig inkomst. Alla torde vara ense om, 

 att han gjort ett ekonomiskt fördelaktigt byte. Men vi taga ett annat 

 exempel. Antag, att ett sågverk är så beläget — t. ex. på en ö i 

 Nordsjön — att det för sin tillverkning av sågade trävaror är uteslu- 

 tande hänvisat till de på ön belägna egna skogarnas virkesförråd \ 

 Under förutsättning av uthålligt skogsbruk räcker detta nätt och jämnt 

 att fylla sågverkets behov av timmer. Sågverket giver en årlig vinst av 

 70,000 kronor, sedan omkostnader samt ränta å anläggningar och rörelse- 

 kapital, men ej å skogens realisationsvärde (d. v. s. skogskapitalet) från- 

 dragits. Så kommer man en vacker dag under fund med att man genom 

 att på kort tid avverka och som oförädlad vara exportera hela virkes- 

 förrådet samt därefter försälja anläggningarna och marken kan komma 

 upp till en summa av i mill. kronor. Men ingen förnuftig människa 

 gör den affären, då »bankräntan» å i mill. kronor icke överstiger 

 50,000 kronor. — Här hava vi kommit till det märkliga resultatet, att 

 skogskapitalet bör såsom sådant bibehållas, utan att vi alls känna den 

 så mycket omtvistade skogsräntan, men vi veta i stället, huru stor vinst 

 rörelsen i sm helhet giver. I detta fall bör alltså skogskapitalet såsom 

 skog bibehållas, huru stor eller huru liten ränta skogsbruket än må giva 

 å skogens realisationsvärde, ty rörelsen i sin helhet går med vinst, men 

 denna rörelse är till sin existens just beroende på att den äger skogs- 

 forrådet såsom sådant, då timmer för sågverkets behov icke från annat 

 håll kan erhållas. 



Betrakta vi nu hela den svenska sågverksindustrien som ett företag, 

 och tänka vi oss även detta företag som ensam ägare av alla skogar, 

 varifrån denna industri hämtar sitt behov av timmer, göra sig i stort 



1 Vi antaga för enkelhetens skull, att samtliga skogsbestånd på ön äro av samma ränta- 

 bilitet. I praktiken kan detta aldrig bliva fallet, dl bestånd av olika åldrar äro av olika 

 räntabilitet, även om de växa under samma förhållanden. 



