44 IN MEMORIAM. 



försöken med ål och gers. Märkligt nog lyckades han bäst med karp, 

 vid Långbanshyttan anlades karpdammar, och därifrån har denna fiskart 

 spritts till flera värmländska vatten. Sedan 1897 var han ordförande i 

 länets fiskeristyrelse. 



Näst bergsbruket torde dock skogen mest ha intresserat honom. För 

 en bergsman ligger ock detta intresse mycket nära, då god tillgång på 

 träkol utgör en förutsättning för vår järnhantering. För att förstå hans 

 uppfattning och hans inlägg i våra skogsfrågor, måste man något känna 

 den trakt, där han verkade största delen av sitt liv. Berggrunden kring 

 Långbanshyttan är av mycket växlande beskaffenhet. Det största om- 

 rådet intages av en finkornig, svårvittrad leptit samt av finkorniga gra 

 niter och gnejsgraniter. Men därjämte förekomma, vanligtvis intill eller 

 inuti leptitområdena, grönstenar och dolomiter. De senare bergarterna 

 äro rikare på kalk, framförallt dolomiten, samt mera lättvittrade än de 

 förstnämnda. Dolomiten isynnerhet ger upphov till en kalkrik jordmån 

 med en frodig örtvegetation, medan de förstnämnda bergarterna, fram- 

 förallt leptiten, bilda magra marker, där bärris och mossor äro förhär- 

 skande. På den kalkrika jordmånen växer isynnerhet granen väl och 

 beräknas där kunna ge en avkastning av 8 kbm. per har och år, medan 

 leptiten endast kommer upp till 1,6 kbm. TiBERG lät utföra ett 

 ganska stort antal skogsjordsanalyser och lyckades i många fall påvisa 

 ett samband mellan markens kalkhalt och dess produktionsförmåga. För 

 att förbättra de svaga markerna kring Långbanshyttan lät han påföra 

 kalk i växlande mängder på olika parceller för att studera dels kalk- 

 ningens verkningar, dels de mängder, som erfordras för att få ett gott re- 

 sultat. De första försöken började han år igo6. Han kom till den 

 uppfattningen att kalkningen vore en räntabel affär, men då beräknade 

 han också kostnaderna till mycket låga belopp. För försöken användes 

 huvudsakligen Långbans afterkalk, en avfallsjirodukt, som bildas vid 

 manganmalmernas anrikning. Då föryngringen på sämre marker ofta 

 stöter på stora svårigheter, emedan plantorna utvecklas ytterst lång- 

 samt, sökte han genom gödsling påskynda deras utveckling, för dessa 

 försök användes benmjöl och mesa, en avfallsprodukt vid sulfatfabri- 

 kerna. 



I trakter, där virkespriserna äro höga och där kalken kan erhållas för 

 billigt pris, torde kalkningen kunna få en betydelse vid förbättring av 

 svaga marker, men TiBERG gick säkerligen alldeles för långt, då han i 

 markens gödsling, framförallt dess kalkning, såg ett viktigt och använd- 

 bart medel för utvecklingen av vår skogsskötsel. Han förbisåg tydligen 

 den stora roll, som en god beståndsvård har för höjandet eller bibe- 

 hållandet av markens produktionsförmåga. Hans försök med att tillföra 



