50 LITTERATUR. 



kvadratmil av Sveriges nordligaste del, varav ungefär hälften faller ovanför 

 trädgränsen. 1 söder markeras dess gräns av den på de subalpina björkskogarna 

 följande barrskogsgördeln samt av Torneträsks norra strand i väster. Det är 

 sålunda ett land, av vilket man knappast har något att vänta sig i praktiskt 

 skogligt hänseende. Emellertid diskuterar förf. under framställningens gång 

 ett flertal skogsvetenskapliga problem av det största intresse, och jag har där- 

 för ansett, att särskilt den delen av hans arbete var värd ett omnämnande i 

 denna tidskrift. 



Efter ett inledande kapitel om områdets klimatiska och topografiska be- 

 skaffenhet lämnas en översikt av de hittills gjorda försöken till uppdelning av 

 vegetationen i regioner. Framställningen formar sig här huvudsakligen till en 

 behandling av grangränsens nuvarande förlopp. Som bekant avslutas det stora 

 barrskogsområdet mot norr såväl i den svenska som finska och norska lapp- 

 marken av ett flera mil brett bälte, där tallen är allenarådande och granen 

 helt och hållet saknas. I ryska lappmarken däremot är förhållandet icke det- 

 samma, här tränger granen betydligt mera mot norr och bildar till och med 

 mångenstädes den polära trädgränsen. Anledningen till denna grangränsens 

 depression i de skandinaviska länderna har förklarats olika, Kihlman anser 

 den vara en följd av förhärjande skogseldar, mot vilka icke granen, men väl 

 tallen kunnat hålla stånd, enligt andra forskare skulle gränsen uteslutande bero 

 på invandringshistoriska orsaker. Förf ansluter sig till denna senare åsikt, 

 och förklarar grangränsens nuvarande förlopp såsom en följd därav, att granen 

 vid sin österifrån skeende invandring stötte på lavrika tallskogsformationer, 

 inom vilka den endast hade föga utsikt att kunna sprida sig vidare. Som 

 ytterligare stöd för att granen icke förr i tiden haft en nordligare utbredning 

 hos oss anföres, att den icke har förmått över passhöjderna tränga ned i det 

 nordliga Norges dalgångar, där den aldrig har funnits i vilt tillstånd, samt 

 att några granrester icke kunnat påvisas i imdersökta torvprofiler och insjö- 

 sediment ovanom det nuvarande granområdet. Huruvida man av dessa skäl 

 kan vara berättigad att anse, att granen icke en gång i tiden gått längre 

 norrut vill jag lämna osagt. Torvmossarnas vittnesbörd äro väl ännu allt för 

 få för att kunna läggas till grund för ett dylikt påstående, liksom det torde 

 vara ostridigt, att skogseldar för utvecklingen av hela det övre Sveriges skogar 

 varit och alltjämt äro av den största betydelse. 



I en följande avdelning lämnar förf. en översikt över de många växtassocia- 

 tioner, som konstituera områdets vegetation. Framställningen följer här i huvud- 

 sak de grundlinjer, som tidigare uppdragits av Alb. Nilsson i hans 'Svenska 

 växtsamhällen' och utmärker sig särskilt för den stora konsekvens, med vilken 

 analysen av de olika formationerna har blivit genomförd. Oaktat sin detalj- 

 rikedom förlorar därför detta kapitel icke något i överskådlighet. 



En undersökning över skogsgränserna och deras förlopp inom områdets 

 skilda delar har medfört flera intressanta resultat. Förf. gör en bestämd skill- 

 nad mellan skogsgräfis och trädgräfis. Ehuru den senare i allmänhet förlöper 

 högre än den förra, äro likväl båda i det stora hela framkallade uteslutande 

 av klimatiska faktorer: båda äro nämligen en följd av vindens och tempera- 

 turens förenade inverkan. Skogsgränsen är emellertid såsom i mindre grad 

 influerad av edafiska faktorer betydligt lättare att fastställa, och förf. har där- 

 för gjort denna gränslinje till föremål för sitt studium. För att kunna bilda 

 sig en riktig föreställning om skogsgränsens höjd över havet inom området 



