LITTERATUR. 



5' 



har fbrf. själv gjort ett stort antal barometeravläsningar i densamma, och med 

 stöd av på detta sätt erhållna höjdsitfror samt de av Tanner frän Enontekis 

 lappmark meddelade — tillsammans 200 stycken — har det varit möjligt att 

 konstruera en skogsisohypskarta. Vid ett betraktande av denna karta finner 

 man. att skogsgränsen, tvärtemot vad man förut ansett för givet, ligger allt 

 högre, ju längre västerut man kommer. Från att i områdets östra delar ha hållit 

 sig vid 550 m. höjer den sig mot väster och norr till 700 m. Undantag 

 härifrån bilda trakterna väster om Torneträsk samt kring Kilpisjärvi i norr, 

 där en lokaldepression är rådande. Denna förklaras dock därav, att båda 

 dessa trakter stå under infl\-tande av det maritima klimatet. Skogsgränsen 

 är nämligen icke beroende av vegetationsperiodens längd utan av en viss hög 

 dagsmedelteraperatiu- (omkring + 11^ C.) under årets varmaste månad, och 

 då kustklimatet medför en avtrubbning av värmeextremerna, måste den alltså 

 falla i närheten av havet. På det hela taget avspegla sålunda skogsgränsema 

 i sitt förlopp jordytans vertikala utformning; de stora bergmassiven draga med 

 sig i höjden icke blott isotermerna utan även skogsgränserna. Deras stigning 

 från öster mot väster, som konstaterats för Torne lappmark, torde enligt förf. 

 låta sig påvisas utefter hela den skandinaviska fjällkedjan. — Den nu återgivTia 

 framställningen av de klimatiska betingelserna för vegetationen åtföljes av en 

 ingående redogörelse för markens — särskilt snöns — betydelse för florans 

 sammansättning, varefter de olika växtformationernas utvecklingsriktningar när- 

 mare beskrivas. 



Särskilt intresse knyter sig till författarens skildring av vegetationens för- 

 ändringar i postglacial tid. Till grund för denna ligga undersökningar av ett 

 flertal profiler från torvmossar belägna längt ovanför den nutida barrskogs- 

 gränsen, men framförallt ha de anmärkningsvärda avlagringarna i den forna 

 men nu uttappade Arpojaiu-e lämnat i viss mån överraskande resultat. Av- 

 lagringarnas varvighet ha möjliggjort en approximativ bestämning av sedimen- 

 tationstiden till 7,000 år. Denna sittra stämmer väl överens med de beräk- 

 ningar som av De Geer gjorts över den postglaciala tidens längd i södra Norr- 

 land. Undre delen av avlagringarna, representerande en tid av ca. 5,000 år 

 utgöres av en tallzon, där stammar och andra rester efter tall äro särdeles 

 vanliga. 1 mossarna finner man även rester efter tall upp till en viss nivå. 

 Detta vill med andra ord säga, att tallen under landisens sista avsmältnings- 

 skede — den sista isresten låg då kvar över övre Norrland — från öster in- 

 vandrat till Torne lappmark. Klimatet var då varmare än nu, tallen kunde 

 därför efter isens fullständiga avsmältning taga hela den nuvarande björkregio- 

 nen i besittning och genom passen komma över till det nordliga Norge, där den 

 än i dag har flera små från varandra isolerade förekomster i de större dal- 

 gångarna. Björken själv nådde ca. 200 m. högre upp pä bergssidorna än nu. 

 Efter denna varmare tid har en klimatförsämring inträtt med ty åtföljande 

 depression av trädgränserna, dä tallen tvingades mot söder till den gräns den 

 nu har. — Genom denna undersökning har sålunda fastslagits, att tallen kom- 

 mit till vårt land även österifrån. ehuru den huvudsakliga invandringen skett 

 från söder. (Värt andra viktigaste skogsträd granen är som bekant torde vara 

 en uteslutande östlig invandrare.) Huru långt mot söder denna norra in- 

 vandringsström har kunnat tränga ned borde vara en intressant uppgift att ut- 

 reda, likaså skulle en jämförelse ur morfologisk-anatomisk synpunkt mellan 

 den första postglaciala tallformen i övre Norrland och den som nu växer 



