112 UTREDNING AV NILS G. RINGSTRAND OCH ERNST ANDERSSON. 



av det totala försäljningsvärdet, spela en relativt ringa roll ur avkastningssynpunkt, medan 

 däremot förråd med ofantliga försäljningsvärden, tre fjärdedelar av det totala, finnas samlade 

 på den andra hälften av arealen, som hänförts till värdeklasserna III till V. 



Beträffande den kännedom om virkesförrådet och dess värde, som framgår av tabellerna 

 IV och V, må anmärkas, att dessa tabeller såsom ytterst grundade på taxeringar, utförda 

 under åren 1901— 1909, endast angiva skogarnas virkesförräd och tillgång på säljbara värden 

 nämnda år. Med anledning av det förhållande, som längre fram kommer att påvisas, att 

 tillväxten å dessa skogar överstiger den från densamma uttagna avverkningen, måste man 

 emellertid antaga, att det i dessa tabeller upptagna virkesförrådet och värdet äro något mindre, 

 än de för närvarande verkliga förefintliga. 



Då vidare virkespriset stigit och väl i stort sett framdeles kommer att hålla sig över det 

 för perioden 1907 — 191 1 beräknade, så hava vi ansett oss gå försiktigt tillväga, då vi antaga 

 det av undersökningen framgångna tillståndet, såväl beträffande virkesförrådet som dess för- 

 säljningsvärde, vara gällande den I januari 1914, varvid den tillväxt och den värdestegring, 

 som antagligen ägt rum efter de grundläggande observationernas utförande, få tjäna som 

 kompensation för eventuell överskattning. 



Tillväxten. 



Ur avverkningsberäkningssynjiunkt är det, sedan virkesförrådets massa och värde äro 

 kända, icke utan intresse att även lära känna dess tillväxt. 



Visserligen är tillväxten icke direkt avgörande för huru stor avverkning som bör uttagas. 

 Ty på en skog, som på grund av hög ålder, men för stark slutenhet, har ringa tillväxt, bör 

 ju hälst mera än tillväxten avverkas, för att skogen skall småningom föryngras, och en ökad 

 produktion erhållas. A en kraftigt växande skog med ett abnormt ringa förråd bör åter 

 mindre än tillväxten avverkas, för att virkesförråd och avkastning därigenom må stiga. Vet 

 man på grund av undersökningar, hurudant det normaltillstånd, efter vilket man strävar, är, 

 alltså vid vilken ålder skogen uppnår sådana dimensioner, som man önskar skörda, så känner 

 man också på grund av generellt gällande tillväxtundersökningar den tillväxtprocent, som vid 

 detta normaltillstånd hos skogen årligen avsattes. Om man å en icke normal skog med 

 ringa tillväxtprocent årligen avverkar den högre procent av förrådet, som motsvarar tillväxt- 

 procenten å en normal skog, så medför denna avverkning, att det önskade normaltillståndet 

 småningom uppnås. På grund därav att avverkningsprocenten överstiger tillväxtprocenten, 

 kommer nämligen den befintliga skogen att minskas och utbytas mot ny skog, intill dess 

 den önskade normala tillväxtprocenten, vilken är beroende av ålder och omloppstid, uppnåtts. 

 Härav framgår, att för en avverkningsberäkning kännedom om virkesförrådet är det viktigaste 

 stödet i det fall, att det normala tillståndet, som eftersträvas är känt. 



Oaktat kännedomen om den nuvarande tillväxten hos skogen alltså icke är av primär be- 

 tydelse för avverkningsberäkningen, så har densamma dock en sekundär betydelse, som är 

 mycket beaktansvärd. Endast om den är känd, kan man nämligen beräkna, inom vilken 

 tid ett normalt tillstånd skall komma att uppnäs. Denna sekundära betydelse av kännedom 

 om skogarnas tillväxt har hittills icke alls beaktats vid statsskogarnas indelning till ordnad 

 hushållning, utan man har åtnöjt sig med att tillämpa avverkningsnormer av nyss nämnt 

 slag, grundade pä kännedomen om det skogstillstånd, man velat eftersträva. 



Då därför inga tillväxtundersökningar föreligga för de särskilda kronoparkerna, äro vi nu 

 hänvisade att på annat sätt söka erhålla den erforderliga kännedomen om skogarnas imge- 

 färliga produktion. Flera utvägar härför kunna tänkas. 



Det är allmänt erkänt, att i en normal skog, d. v. s. en skog, som med hänsyn till en 

 viss omloppstid har jämnt fördelade årsklasser, den årsavverkning, som bibehåller skogen i 

 jämnvikt, ungefär motsvarar kubikmassan, dividerad med halva omloppstiden, i vilken be- 

 räkning ingen gallringsavverkning ingår. Denna kalkyl giver alltså slutavverkningsbeloppet. 

 Men dessutom kunna i form av föravverkningar rätt avsevärda virkesbelopp uttagas, utan att 

 detta inverkar sänkande på slutavverkningsbeloppet. Skogen kan sålunda bibehållas i jämn- 

 vikt, om förutom slutawerkningen en viss föravverkning uttages. Storleken av föravverk- 

 ningarna är dock i hög grad beroende av möjligheten att tillvarataga virke av klena dimensioner 

 eller m. a. o. av den intensitet, med vilken gallringarna kunna bedrivas. 



Enligt erfarenhetstabeller för skog av ungefär samma boniteter, som de, vilka förefinnas 

 å de norrländska kronoparkerna, t. ex. de av A. Maass upprättade, beräknas förawerkningarna 

 utgöra ända till 40 % av hela avverkningen. Dessa tabellers siffror grunda sig på antagande 

 av en ända till hög ålder bibehållen, tämligen stark slutenhet hos beståndet. Enligt andra 

 erfarenhetstabeller åter och enligt vår åsikt böra föravverkningarna vid ett fullständigt till- 



