STATSSKOGARNAS AVKASTNING. I 49 



Då den fråga, som genom domänstyrclscns anmärkningar mot vår avverkningsberäkning 

 nu blivit föremål för vårt uttalande, är av synnerlig vikt, så hava vi ansett oss böra än ytter- 

 ligare belysa den, även om vår framställng därigenom skulle bliva något vidlyftig. 



Priset å pappersmasseved av gran framme vid fabrik torde f. n. i Norrland kunna sättas 

 till 7.50 kronor per kbm. fast mått och för dylik ved av furu till 6.25 kronor. På en skog, 

 varifrån kostnaden för avverkning, utdrivning och transport, upptagning och uppläggning vid 

 fabriken går till 6 kronor, bliver nettovärdet för granved 1.50 kronor, medan tallveden läm- 

 nar en så ringa behållning, att den ej kan anses täcka risken för en prisfluktuation. \i äro 

 av den bestämda mening, att tallveden under sådana förhållanden icke bör uttagas. Men 

 priset 1 .50 kronor på rot för pappersved av gran är även så lågt, att det endast är i de 

 mest trängande fall, som sådan ved bör avverkas. Redan nu betalas nämligen pappersved 

 av gran t. ex. i Värmland med 3 kronor mera per kbm., och det torde väl icke dröja mera 

 än 20 år, innan detta och kanske ännu högre pris bliver gällande vid de norrländska fabri- 

 kerna. Nettobehållningen ä rot blir dä 4.50 kronor i st. f. nu 1.50 kronor, motsvarande en 

 värdeökning av 200 procent. I så fall är det fördelaktigt, att icke nu forcera avverkningen 

 av granveden med så ringa vinst som 1.50 kronor per kbm., ty även om den ej växer nämn- 

 värt, är det en mycket lönande affär att vänta 20 år på att få den tredubbla behållningen. 

 Timmer däremot, som vid kusten nu betalas med t. ex. 14 kronor per kbm. och drager i 

 omkostnader från samma läge t. ex. 6 kronor, gäller 8 kronor på rot. Skulle detta virke 

 även stiga med 3 kronor per kubikmeter på 20 år, bliver nettovärdet å rot 1 1 kronor, alltså 

 en prisstegring på 37 procent. INIedan de klena dimensionerna stiga med 200 procent, stiga 

 alltså de grövre med endast 37 procent. Denna omständighet är det, som visat oss nöd- 

 vändigheten av a\-\-erkningens fördelning pä diameterklasser inom viss värdeklass enligt de 

 normer, som vi i vår utredning följt. Samma hänsyn måste bliva gällande vid bedömande 

 av i vilken grad viss dimension bör beskattas inom olika värdeklasser. Vore i nyssnämnda 

 exempel drivnings- och transportförhållandena så dyrbara, att kostnaden per kbm. utgjorde 

 12 kronor, så vore i närv-arande stund nettovärdet å timret endast 2 kronor. En ökning av 

 priset med 3 kronor motsvarar alltså 150 procent. Detta är omständigheter, som tillräckligt 

 tydligt tala för att avverka även de grövre träden med mindre procent i skogar med dyrbara 

 cmkostnader och i stället under närmaste tiden avverka kraftigare där, varest mindre procen- 

 tuell stegring i värdet å rot kan komma i fråga. 



Även förbättrandet av kommunikationerna verkar i samma riktning, ty i allmänhet äro ju 

 flottledsanläggningarna så lönande företag, att skogens värdestegring betydligt överstiger an- 

 läggningskostnaden. I motsatt fall torde de ej böra företagas. Även om staten bygger flott- 

 lederna och, som domänstyrelsen säger, själv måste amortera dem, böra anläggningarna med- 

 föra en betydande nettobehållning. Härför hava vi således icke behöft förutsätta, att de 

 skulle amorteras av andra. 



Domänstyrelsen medgiver visserligen, att de principer, som i utlåtandet angivits för av- 

 verkningens gång, äro riktiga med hänsyn till möjligheten att med bästa gynnsamma ekono- 

 miska resultat tillgodogöra sig det tillgängliga virkeskapitalet. Detta har verkligen varit vår 

 mening, vilken vi fortfarande vidhålla. De svårigheter, som domänstyrelsen ser tör förvi^g- 

 ringen, torde icke i verkligheten förefinnas. De hava icke inträtt ens vid det tillgodogörande 

 genom forcerad av^^erkning, iitan någon hänsyn till återväxten, som ägt rum på enskildas 

 skogar i alla trakter t. ex. Ångermanland, där avverkningen varit tvångsfri, och där sko- 

 garnas grövre dimensioner med kvarlämnande av de klena utdrivits på 30 ä 40 år. Icke 

 ens i området för dimensionslagens giltighet dröjer återväxten att infinna sig på luckorna 

 emellan och omkring kvarlämnad undermålig skog, som där icke får avverkas utan ut- 

 syning. 



Även om den av oss föreslagna normen för a\'verkningens fördelning följes, har man givet- 

 vis en mängd möjligheter att sörja för återväxten, i den mån a\-\'erkningen bliver av den 

 art, att föryngring erfordras. 



Särskilt vid en begynnande ökning i avverkningen är det dock av vikt, att kvantiteten 

 ökas endast småningom. Om därvid de mera värdefulla trakter, som under närmaste 20 år 

 skola avverkas, anslås till avverkning under de allra första åren, och klena dimensioner icke 

 forceras ut, kan ett beräknat årligt försäljningsbelopp redan från början uppnås, utan att 

 kvantiteterna ökas allt för kraftigt. Huvudsaken är ju att årligen fa ut ett visst törsäljnings- 

 belopp ur skogarna, icke endast att få en viss mängd skog nedhuggen. Frånser man detta, 

 så frånser man även, att skogshushållning först och sist — skyddsskogar undantagna — är 

 en ekonomisk hantering, som bör med hänsyn därtill bedrivas. 



Vårt uppdrag har icke sträckt sig därhän att avgiva detaljerade förslag angående de åt- 

 gärder, som skola leda till målet. Men då vi funnit de betydande värden, som utredningen 



\ 



