158 VILHELM L PETTERSSON. 



yngring, utan fara för uttorkning eller stormskada för vare sig den efter 

 avverkning kvarstående delen av träden eller för föryngringen. Sedd 

 från småbruksrörelsens ståndpunkt skulle man kunna formulera en annan 

 definition för skogsenhet, i hög grad överensstämmande med moderna 

 krav: Skogen, vars avkastning så vitt möjligt bör vara jämnt fördelad 

 bland jordbrukarna, bör helst förekomma i lotter av passande storlek, 

 för att normalavkastningen av varje lott i första hand är tillräcklig till 

 en familjs behov av bränsle och gagnvirke. Utan att vilja borga för 

 sina beräkningars absoluta riktighet har författaren kommit till det re- 

 sultat, att en familjs genomsnittliga årsbehov i ovannämnda hänseenden 

 torde kunna beräknas till 7 ä g »fanmars» rymd med ett mått av 3 

 alnar X 4 alnar X i Yi aln per famn. Beräkna vi nu, att varje hektar 

 skogsmark kan antagas avkasta 1 till i 72 sådan famn om året, så fordrar 

 varje småbruk (eller eget hem), för att kunna sägas hava skog till hus- 

 behov, c:a 7 har skog av genomsnittskvalitet till sin övriga areal. 



Vore det alltså möjligt att rationellt sköta skogsarealer av denna stor- 

 lek, så borde det ju bliva den möderne forstmannens uppgift att fram- 

 alstra dylika skogslotter överallt, där möjlighet därför funnes och att 

 uppdela de stora skogarna så långt möjligt i sådana smålotter. — Men 

 återvända vi till vår första definition, så finna vi genast, att »skogar» 

 på 7 har alls icke kunna rekommenderas ur forstlig synpunkt såsom en 

 standard för vårt land. Och hindret ligger i skogens egen natur, i dess 

 trädindividers långa mognadstid och den därav avhängiga långa cirkula- 

 tionstiden i motsats till åkerbrukets korta. Barrträden åtminstone, med 

 sina krav pä viss beståndstäthet och sin ömtålighet med avseende pä 

 markförhållandena och väder och vind, fordra långt större skogsenheter 

 än nyssnämnda, och vårt lands skogar utgöras ju till minst 70 °o av 

 barrskog, vilken proportion nog ej kommer att nämnvärt förryckas. 



En annan sak, som tillkommer, är, att terrängen på olika orter oftast 

 bestämt anvisar skogen sin plats intill åkern och ängen. Lika förlust- 

 bringande, som det kan vara att t. ex. beplanta god åkerjord med skog, 

 lika oekonomiskt bleve det att lägga vissa skogsområden under plogen. 

 Också se vi allt mer den tanken omfattas att dana »allmänningsskogar» 

 i vårt land. Man vill om möjligt, att varje socken på därtill tjänhg 

 mark skall hava sin allmänningsskog, varje län sina, och detta goda 

 uppslag tyckes vinna den framgång och uppmuntran, det förtjänar. Men 

 samtidigt fortgår alltjämt den mest hänsynslösa uthuggning och rovdrift 

 av de enskildas skogsområden, herrgårdarnas och böndernas! Man 

 måste taga steget fullt ut och inse, att vi ej äro färdiga med sådana 

 åtgärder, som ju endast kunna komma att innefatta en mindre del av 

 vårt lands skogsarealer. Det följer med nödvändighet av vår småbruks- 



