1 82 TOR JONSON. 



vilkas uttalade åsikter jag här nedan bekämpar. Det är sålunda närmast i 

 frågan om räntabilitetens innebörd och om de vägar, som leda till dess be- 

 fordrande, som jag företräder en helt annan uppfattning, ^■ars huvudsakliga 

 innehåll jag förut endast i korthet framlagt, men \ars detaljer jag i en längre 

 fram planerad uppsats närmare tänker utveckla. 



Olika slag av skogsbruk. 



Förutom det ofta förekommande motsatsförhållandet mellan jjrivatintresse 

 och allmänintresse, finnes i ekonomifrågan en, enligt mitt förmenande, lika 

 stor, men föga uppmärksammad tvistepunkt, bestående däri, att man i dis- 

 kussionen om det »rationella skogsbruket» ofta omedvetet sammanblandat företag 

 av högst olika natur. Vårt eget liksom också världsbehovet av trävaror fylles 

 nämligen på tvä väsentligt olika sätt. Den ena formen består i exploatering 

 av urskogsförråd, som genom saknad av kommunikationer hittills saknat allt 

 värde, men som genom kapitalistisk företagsamhet så småningom bringas ut 

 i världsmarknaden. Detta rena exploaie?'ingsbruk, sådant det förekommer i t. 

 ex. Canada, Nord-Ryssland m. fl. så gott som obefolkade trakter, är i all- 

 mänhet dömt att upphöra, sedan naturtillgångarna äro slut; åtminstone saknas 

 i allmänhet för privatkapitalet tillräcklig äggelse att återplantera marken med 

 utsikt att först i en mycket avlägsen framtid skörda lönen för gjorda utlägg. 



Som motsats härtill framstår kulturländernas så att säga prodi(cera?ide skogs- 

 bruk, som genom sin jämna avkastning av för ortsbefolkningen eller förädlings- 

 industrien nödvändig råvara samt genom sina tillfällen till arbetsförtjänst så 

 intimt är inflätat i kultursamhällets invecklade ekonomiska organisation, att 

 önskvärdheten av dess även i framtiden fortsatta bedrivande framstår såsom 

 någonting fullkomligt självklart, utom i de fall, då marken möjligen kan be- 

 höva tagas i anspråk för kultur av högre grad. En jämn ärlig avverkning 

 och inkomst är här ofta långt förmånligare än ett till sitt rent »matematiska» 

 värde högre belopp, som inflyter en enda gång eller med mångåriga mellan- 

 rum, ty ett periodiskt överskott pä råvara och arbetstillfällen för en bofast 

 befolkning kan ju ej lagras för successiv användning framdeles, utan kommer 

 ofta den obehagliga sanningen till giltighet, »att medan det nya gräset växer, 

 dör kon». 



För den fråga, som här föreligger till diskussion, skilja sig dessa nämnda 

 skogsbruk i två mycket viktiga punkter, nämligen beträftande omkostnaderna 

 och omloppstiden. 



Då strävan i det rena exploateringsbruket går ut på, att med minsta möj- 

 liga tidsförlust uttaga det i urskogen befintliga virkesförrådet, för att sedan 

 merendels övergiva trakten ifråga, så äro alla omkostnader att betrakta som 

 direkta skördekostnader, varvid intet oftVas, som ej kan beräknas ge ful. 

 valuta före exploateringens slut. 



I det uthålligt producerande skogsbruket däremot, där endast den årliga 

 tillväxten skördas, medan själva virkeskapitalet i stort sett blir av fast natur, 

 tillkomma utöver skördekostnaden vissa årliga utgifter för skydd, underhåll och 

 förnyelse av detta fasta virkesförråd, så att det ej minskas till sin framtida av- 

 kastningsförmåga. Då dessutom skörden vid intensiv skötsel årligen med 

 större kostnad måste hopsamlas från skogens spridda delar, alltefter behovet 



