184 TOR JONSON. 



aktande för ett exploateringsbruk, men däremot sakna de för det uthålliga 

 skogsbruket varje användbarhet. Den som förordar kontinuitet inom skogs- 

 bruket måste naturligtvis orkså taga konsekvenserna härav, men just detta ha 

 många, som yttrat sig i frågan, bevisligen icke gjort. 



Den svenska s. k. »penningeränteläran». 



Med detta namn karaktäriserar Norrländska Skogsvårdskommittén (betänkan- 

 det sid. 16) den teori som »lägger det enskilda beståndets värdetillväxtpro- 

 cent till grund för beräknande av skogens rätta avverkningsålder, vilket in- 

 träffar, då beståndets årliga värdetillväxt ej längre motsvarar gängse kapital- 

 ränta på beståndets avverkningsvärde». Detta brukar ofta populärt uttryckas 

 så, att »trädet bör avverkas, när det ej längre ökar sitt värde med samma 

 procent som pengarna på banken», eller för att citera ett av de sista inläggen: 

 »Under förutsättning av oföränderliga virkespris erhåller skogen sitt högsta 

 kapitalvärde och sin mest lönande användning, om bestånden avverkas vid den 

 tidpunkt, dJ deras relati7)a årliga värdetillväxt övercnsstä?nmer med räntefoten;. 

 (Heckscher 19 12 c. kurs. af mig). 



Först torde här behöva påpekas, vad som i skogslitteraturen allmänt menas 

 med ett träds eller bestånds »värdetillväxt» och »värde». 



Definitionen lyder, att värde i denna bemärkelse är = saliipriset på lot, 

 varför värdetillväxt betyder ökning i salupriset, vilken ökning kan uttryckas i 

 procent av begynnelsevärdet, då värdetillväxtprocenten erhålles. Denna allmänt 

 erkända, fackliga definition^ torde särskilt böra framhållas dels därför, att inom 

 nationalekonomien andra värdedefinitioner möjligen kunna ligga närmare till 

 hands, dels ock därför, att man under diskussionens lopp sökt komma ut ur 

 vissa trångmål genom att ge termen »värdetillväxt» en helt annan betydelse 

 än den, varpå diskussionen grundats. 



Den ovannämnda definitionen har mer än 50-årig obestridd hävd, och leder 

 den sitt ursprung just från Presslers markräntelära, som t. ex. jämför alla 

 en viss areal förskottsvis nedlagda kostnader för kultur, skatter, förvaltning m. 

 m. med den inkomst, som vid omloppstidens slut genom beståndets försäljning 

 erhålles. 



Naturligtvis kan man då ej principenligt från detta beståndsvärde få draga 

 de allmänna kostnader, som vid skördetillfället behövas till förvaltning, drifts- 

 kostnader m. m. för det uthålligt bedrivna skogsbrukets alla övriga bestånd, ty 

 härigenom skulle stundom fullkomligt missvisande resultat uppstå, t. ex. med 

 negativa »värden» även för bäst betalda sortiment, och skulle vi därmed 

 helt mista den kontroll över eff"ektiviteten hos våra beståndsvårdsmetoder m. 

 m., som läran om värdetillväxten ursprungligen avser att giva. 



Däremot bör, om skogsägaren själv ombestyr avverkning eller någon sorts 

 förädling, från virkets salupris dragas de utlägg, som gjorts för huggning, 

 körning, flottning med flera direkta avverknings- eller förädlingskostnader, så att 

 virkets s. k. »rotvärde» erhålles. 



Att denna definition å värde även avsetts i nu förda diskussionen, framgår 

 t. ex. av jägm. E. Anderssons beskrivning (191 2 a, sid. 32), huru värdena 

 skola beräknas för tillväxtprocentens finnande. ? Dessa måste gr/nidas på ortens 



^ Se t. ex. RiEBEl., Walclwertrechnung 191 2, sid. 33. 



