IILL FRÅGAN OM SKOGSBRUKETS EKONOMI. 1 85 



medelpris på olika sortimeut, pä medelomkoslnader för dessas aTi-erknirig och drivimi^j 

 (kurs. av mig) ävensom på kännedom om den procent, som under gällande 

 apteringsprinciper av olika sortiment ur träd av olika dimensioner utfalla.» 

 Att även Heckscher godtagit denna definition framgår av Ek. tidskr. 19 12, sid. 

 263, 271 och 275, där H. särskilt nämner salmuirdef, såsom det värde, vars 

 tillväxt bör studeras. 



På mänga orter kunna rotvärdena åtminstone i klump för alla dimensioner 

 mycket lätt bestämmas genom de pris, som vid årliga virkesauktionerna fak- 

 tiskt betalas i skogen. Från statsskogarna såldes t. e.\. år igii 2,650,793 

 kbm. virke å rot för ett pris av 9,789,810 kronor motsvarande ej mindre än 

 resp. 87 och 81 '-, av hela virkesförsäljningen. Dessa försäljningspris repre- 

 sentera ett rotvärde av kr. 3,70 pr kbm. och äro naturligtvis från dessa ofl["i- 

 ciellt bokförda värden inga omkostnader för skogsbrukets drift i sin helhet 

 fråndragna. För samma tid utgåvos i sådana omkostnader 3,896,115 kr eller 

 31 %" av alla inkomster. 



Ovanstående definitioner, jämförda med det faktum, att virkeskapitalet änd- 

 ras med omloppstiden, torde till och med vid enbart teoretisk diskussion till- 

 räckligt bevisa, att en godtyckligt vald värdetillväxtprocent ej duger till hu- 

 vudregulator för ett ii/liållii;t skogsbruk, som skall lämna ägaren vinst. För 

 täckande av med detta skogsbruk oundgängligen förenade årliga omkostnader 

 till skatter, förvaltning, bevakning m. m., räcker naturligtvis ej, att varje sko- 

 gens träd ökar sitt salupris med viss procent t. ex. lika stor som bankränte- 

 foten, ty först och främst fordras ju befintligheten av ett virkesförråd (kapital) 

 så stort, att den därå avsatta ])rocentuella tillväxten förslår till utgifterna. Är 

 sålunda t. ex. den nödvändiga, konstanta utgiften pr hektar för ett visst skogs- 

 bruk 4 kronor samt årliga genomsnittliga värdetillväxtprocenten för alla träd 

 5 %, så fordras ju ett virkeskapital med i genomsnitt 80 kronors saluvärde 

 pr hektar, för att den därå enligt 5 ,°o alstrade räntan skall utgöra 4 kronor, 

 eller nödvändig minimiproduktion. Först om kapitalet ökas eller tillväxtpro- 

 centen stegras än mera, kan någon skogsägaren tillkommande behållning up])- 

 stå, och kommer alltid storleken av denna behållning att bestämmas av 3 

 faktorer, nämligen : tillväxtprocentev, kapitalet och omkostnaderna, men aldrig a\- 

 enbart tillväxtprocenten. 



Att trädens tillväxtprocent, som ju närmast beror på årsringens bredd och 

 andra biologiska faktorer, till sin storlek ej påverkas av den inom visst land 

 för tillfället gällande låneräntefoten behöver knappast påpekas. Tvärt emot det 

 utan bevis framkastade jiäståendet, att en reglering av skogsbrukets virkesför- 

 råd och åldersklass-sammansättning enligt viss med landets räntefot överens- 

 stämmande värdetillväxtprocent med nödtvång skulle leda till ett i vanlig 

 mening räntabelt skogsbruk, framstår det således vid objektivt övervägande 

 tydligt och klart, att en dylik reglering i själva verket ej medför några som 

 helst teoretiska eller praktiska garantier, varken för att nettobehällning på ett 

 så reglerat skogsbruk skall uppstå, ej heller för att den eventuella behållnin- 

 gens storlek tillfredsställer privata eller nationalekonomiska fordringar på skogs- 

 hushållningen i fråga. 



Skogsbruket liknar i detta fall många andra företag, som genom t. ex. d\r 

 adminstration ej kunna drivas i huru liten skala som helst, utan fordra orga- 

 nisation för viss niinimitillverkning för att kunna lämna vinst. Samma fel- 

 kalkyl, som ■ j^enningeräntelärans anhängare gjort för skogsbruket, skulle 



