I 86 TOR JONSON. 



t. ex. en bokhandlare göra, som beräknade att fä 30 % \inst pä omsätt- 

 ningen, därför att han i kommission kan sälja böcker, vars inköpspris är 30 % 

 lägre än salupriset. Om hans omkostnader för lokalhyra, lyse, biträden, skatter, 

 m. m. gå till 6,000 kr. ärligen måste han ju först och främst årligen om- 

 sätta för 20,000 kronor för att få medel till omkostnaderna, varefter even- 

 tuellt större omsättning medför nettovinst, dock aldrig någonsin uppgående 

 till samma procent, som den »värdetillväxtprocent» böckerna genom hans för- 

 medling undergå. 



Man har för skogsbruket gjort det omedvetna felet att sammanblanda de 

 båda ofta skiljaktiga begreppen tillväxt och avkastning. Likaväl som en skog 

 med 1,000 kubikmeters »tillväxt» kanske endast ger 800 kbm. »avkastning», 

 ifall nämligen det till 20 % utfallande smävirket ej kan tillvaratagas, likaväl 

 kan ett kapital »växa» med 6 %, men om ^3 ^^'' inkomsten avgår till admi- 

 nistration m. m., »avkastar» det från ägarens synpunkt tydligen endast 4 °o . 



Även vid sin praktiska tillämpning måste givetvis en dylik, teoretiskt hal- 

 tande lära råka ut för en mängd ekonomiska felgrepp, d.\ vilka jag här vill pä- 

 l)eka några stycken. 



Tänka vi oss t. ex. en jordbruksegendom med tillhörig skog av 10,000 

 kronors saluvärde på rot, växande med 50 kbm. å 4 kr. eller 200 kronor, 

 utgörande endast 2 % värdetillväxt årligen, så borde ju sådan skog till följd 

 av denna låga värdetillväxtprocent programenligt genast avverkas. Efter av- 

 verkningen måste emellertid egendomen med ett par mils körning årligen 

 hämta sitt nödiga virkesbehov vid samma förädlingsverk, dit skogen förut 

 kördes, vilket virke, genom de så att säga dubbla transporterna, nu står egen- 

 domen i 10 kr. pr kbm. eller för 50 kbm. 500 kronor. Skogsavkastningens 

 bruksvärde för jordbruket kan här med full rätt sägas utgöra 500 kr., vilket är 

 5 % på skogens allmänna handehvärde, varför den för skogen och jordbruket 

 gemensamma ägaren måste anses ha fulla motiv att behålla skogen kvar vid 

 jorden. Trots att den genom kombinationen »skog och jordbruk» uppkom- 

 mande avkasttiingsprocenten från skogen här skulle kunna påstås vara 5 ^o , måste 

 trädens värdetillväxtproceut fortfarande sättas till 2 % , ty den senare procenten 

 kan endast beräknas under förutsättning att kapital och tillväxt äro av samma 

 slag. För att finna ?^^m/,!////2'(^i''.v/-procenten måste nämligen saluvärde på virkes- 

 förrådet jämföras med saluvärde på massaökningen, eller l)ruksvärde på förrådet 

 med bruksvärde på massaökningen, men ej växelvis. 



Ett annat mycket vanligt exempel, där värdetillväxtprocenten även blir full 

 komligt missvisande för det enskilda beståndets skötsel uppstår, om t. ex. {)å 

 god mark man tänker sig ett restbestånd av krokiga, nästan värdelösa, men 

 tillväxtkraftiga smågranar, kvarstående efter huvudbeståndets avverkning. \'ore 

 nu värdetillväxten å dessa mer än 5 ?, , borde de ju enligt penningeränte- 

 teorin få kvarstå, utan att dock ringaste garantier finnas för, att den om t. 

 ex. 50 år ingående skörden står i rimlig proportion till den dyrbara mark, 

 som av beståndet dis])oneras. Likaledes kanske produktionen är för liten för 

 att täcka arealens andel i revirets allmänna omkostnader. 



En rationell markhushållning skulle här i stället avverka äAcn skräpskogen, 

 trots att den är relativt livskraftig, samt skyndsamt åstadkomma föryngring 



