TILL FRÅGAN OM SKOGSBRUKETS EKONOML 1 87 



t. ex. genom fröträdsställning, ty härigenom kan, möjligen utan kostnadsför- 

 höjning, på samma tid och mark uj)pdragas ett bestånd av mångdubbelt högre 

 värde. 



En mångfald sådana fall kunna i praktiken påvisas, där fasthållande vid 

 ])rocentuella tillväxten hos virkesförrådet medför ytterst felaktiga hushållsåt- 

 gärder. Bland annat torde nog de flesta skogsvårdsstyrelser från sin verksam- 

 het ha erfarenhet om många s. k. »gallringar», vilka under hänvisning på 

 den höga tillväxtprocenten på kvarlämnad skräpskog, men >; oväxtligheten > 

 hos det uttagna, fullkomhgt ramponerat beståndet utan tanke på den kom- 

 mande produktionen. 



För skogsskövlare kan det visserligen vara bekvämt att kunna krypa bakom 

 den missriktade hushållsparollen, att produktionen är nöjaktig så länge värde- 

 tillväxtprocenten är hög, men får denna tankegång fortsatt spridning bland den 

 mera okritiska allmänheten, kunna säkerligen långt större vådor uppstå för skogs- 

 bruket, än om lösen enligt Norrlandskommittén löde »högsta möjliga värde- 

 avkastning», vilken senare åtminstone uppmuntrar till bästa möjliga tillvara- 

 tagande av markens produktionsförmåga å varje fläck av skogen, även om 

 den, enligt mitt förmenande, ej är användbar till bestämning av omloppstiden 

 och regulator för den allmänna skogspolitiken. 



Övergå vi nu till ekonomien hos ett mera välskött, uthålligt skogsbruk, som 

 reglerats av en viss minimitillväxtprocent, så knyter sig mesta intresset vid, huru 

 de äldsta trädens i^ärdetillvä.xtproceiit förhåller sig dels till gefiomsnittsprocenten för hela 

 virkesförrådet dels ock till hela skogsbrukets avkastninos- eller räntabilitetsprocent. 



Det enskilda trädet eller beståndet får, såsom vi förut framhållit, en värde- 

 tillväxtprocent, så snart någon del av virket får rotvärde, d. v. s. uppnår en 

 dimension, som kan säljas till ett pris, som täcker den direkta avverknings- 

 kostnaden. Vid utväxandet från värdet o till ett visst positivt värde blir ju 

 procenten oändligt stor, men sjunker den sedan med tilltagande ålder så små- 

 ningom till o eller därunder, nämligen då all tillväxt upphör, eller då det 

 genom rötor m. m. förstörda värdet uppgår till minst samma belopp, som 

 det årligen nybildade. 



Den väg, efter vilken värdetillväxtprocentens sjunkande från oändligheten 

 till o försiggår, bestämmes närmast av biologiska lagar, nämligen årsringarnas 

 bredd och trädens inassatillväxtprocent , hvilken senare åter i stort sett bestäm- 

 mes av trädens ålder och detta tämligen oberoende av ståndortens klimat och 

 markbonitet. Vid samma beståndsålder är nämligen massatillväxtprocenten 

 ungefär lika hög (eller vanligen t. o. m. något högre) å Lapplands magraste 

 tallhedar som å Tysklands bästa boniteter. Ej heller råder större skillnad 

 mellan olika trädslag, varemot väl utförda gallringar skapa något högre pro- 

 cent än orörda, överslutna bestånd, detta speciellt i högre åldrar. I tab. I 

 meddelas några av de senast framkomna resultaten över massatillväxtprocen- 

 tens storlek vid olika åldrar m. m. Man torde här observera förutom den 

 allmänna öfverensstämmelsen, dels den höjning, som den starka gallringen 

 medfört i de äldre bokbestånden, dels ock huru den försenade utvecklingen 

 hos tallen frän Västerbotten yttrar sig i (kvardröjande) hög tillväxti)rocent. 

 Dessa träd äro genom ogynnsamma klimatiska förhållanden ungefär ett ä två 

 årtionden efter sin tid och befinna sig därför högre på den med åldern stän- 

 digt sjunkande procentskalan. 



Liknande jämnt fallande serier visa även värdeiilhHi.xtproccntcrna, som dock 



