I90 TOR JONSON. 



dock ej tagas som aritmetiskt medeltal av de olika åldrarnas procenter, men 

 befanns på Malingsbo, att genomsnittsj)rocenten för hela virkesförrådet var 

 1,6 ä 2 gånger större än äldsta beståndets procent. Under antagande att en 

 medelfaktor av i,8 vore allmängiltig, borde sålunda å en skog, vars äldsta bestånd 

 växte med 5 °/o , genomsnittsprocenten för allt virke, vara c:a 5 x 1,8 = 9 % o. s. v. 



Mot »penningeränteläran» har Björkbom i 1907 års diskussion anmärkt (se 

 Skogsvårdsför:s tidskr. allm. del 1907 sid. 330), att det vore obilligt att for- 

 dra tillväxt enligt bankränta å äldsta beståndet och sålunda nära dubbel 

 bankränta å virkesförrådet på skogen i sin helhet. 



Heckscher har också observerat (Ekon. tidskr. 191 2, sid. 266) den befint- 

 liga skillnaden, men håller tvärtom före, att det skulle vara förlustbringande 

 att hålla en del så gamla bestånd, att genomsnittsprocenten överensstämde 

 med räntefoten, ty de äldsta bestånden skulle då, enligt vad vi nyss funnit, 

 endast växa med ungefär hälften av räntefoten. Enligt Heckschers egen syn 

 på saken skulle sålunda varje rationellt ordnat skogsbruk ha skyldighet att av- 

 kasta långt mer än vanlig bankränta på virkesförrådets saluvärde^. En dis- 

 kussion mellan nationalekonomer av facket i en sådan punkt skulle säkerligen 

 vara av visst intresse, men torde väl knappast komma till stånd, då H. helt 

 och hållet misstagit sig angående premisserna, ty såsom vi i denna uppsats 

 visa, garanterar varken den ena eller andra värdetillväxtprocenten på förhand, 

 att nettovinst på skogsbruket uppstår, sedan alla allmänna omkostnader bli- 

 vit täckta. 



Om vi nu övergå till det samband, som i praktiken kan A'äntas råda mcl- 

 lal virkesförrådets genomsnittliga värdetillväxtprocent, och hela skogsbrukets 

 nettoavkastnings- eller räntabilitetsprocent, så framstår genast den skillnaden, 

 att nettoavkastningen bör förränta även markvärdet samt eventuellt förekom- 

 mande inventariers och byggnaders m. fl. i skogsbruket använda, allmänt er- 

 kända värden, medan värdetillväxten däremot endast hänföres till virkesför- 

 rådets värde. Då dessutom nettoavkastningen erhälles genom att från värde- 

 tillväxten ( = bruttoavkastningen) draga alla omkostnader för skogsbrukets un- 

 derhåll och fortsatta drift, så måste, om allt annat är lika, nettoavkashiings- 

 p7-ocente?i alltid bli min dre äii beståndens genoniS7iittliga väi detillväxtprocenier. 



I ett skogsbruk med lång omloppstid blir markvärdet försvinnande litet i jämfö- 

 relse med det dyrbara virkesförrådet, men där huvudsakligen ungskogar fin- 

 nas, kan ju marken t. o. m. vara mera värd än rotvärdet på skogsbestån- 

 det. Enligt priserna från Malingsbo befanns under antagande av 30 kronors 

 markvärde, att hos en hektar, beväxt med 30-årig .skog, låg 31 % av värdet 

 hos marken, men hos loo-årigt bestånd var endast 2.3 % markvärde resten 

 virkesvärde. 



Det tillagda markvärdet påverkar sålunda räntabiliteten högst olika vid 

 olika omloppstider; för långa kan det nästan negligeras i kalkylen, men för 

 korta spelar det mycket stor roll. 



Långt större roll spela emellertid de allmänna omkostnader, som utöver 

 den direkta avverkningskostnaden årligen drabba det uthålliga skogsbruket, 

 man skulle nästan kunna säga oberoende av, om avverkning företages eller 



* Detta H:s yttrande å sid. 266 synes dock fullständigt strida mot sid. 264 ocli 265, 

 där han i annat sammanhang söker visa det nationalekonomiskt felaktiga i. att genom ålders- 

 begränsning så inskränka skogsbrukets kapital, att högre ränta {^värdetillväxtprocentl än i 

 övriga näringar erhållas. 



