TILL FRÅGAN OM SKOGSBRUKETS EKONOM L igi 



icke, ,s. k. »konstant regie»\ Hit höra t. ex.: skatter till stat och kommun, 

 som ofta ha karaktären av förmögenhetsskatt; återplanteringsskyldigheten, som 

 på sätt och vis är lagstadgad; underhåll av vägar, byggnader, hägnader, diken m. 

 m., som förstöras av tidens tärande tand, antingen man för året avverkar eller 

 ej; vidare ränta och amortering av transportleder, tjänstebyggnader, skogsar- 

 betarebostäder, vilken ränta ej sover, därför att skörd uteblir, samt slutligen 

 avlöningar till kontors-, förvaltnings-, bevaknings- och annan personal med, 

 åtminstone hos staten och andra större skogsägare, fast anställning. Även 

 högst betydande svängningar i de årliga inkomsternas storlek, de må nu vara föror- 

 sakade av konjunkturerna på virkesmarknaden eller växlande avverkningsbe- 

 lopp, påverka föga dessa omkostnaders storlek, vilket bäst visar sig för större 

 skogsförvaltningar, där omkostnaderna täckas av på förhand beviljade fasta an- 

 slag. Även om på ett större skogskomplex aA-Acrkningen, t. ex. efter en sköv- 

 ling, för lång tid framåt måste inställas, behöves en representant, som sköter 

 t. ex. den kommunala förvaltningen m. m., varjämte skatter fortfarande utgå, 

 vilket fordrar att förlagskapital på ett eller annat sätt anskattas, om egendo- 

 men ej skall bli föremål för utmätning och exekutiv försäljning. 



Dessa, delvis det ordnade samhällslivet medföljande fasta driftsutgifter — 

 de må nu av individen synas riktiga eller ej — bestämma i viss grad skogs- 

 brukets organisation. Skulle nämligen en skogsägare på grund av ett egen- 

 domligt infall önska driva ett uthålligt skogsbruk med t. ex. lo-årig omlopps- 

 tid, så måste han årligen hugga ned och föryngra en tiondel av skogens 

 areal, utan att det skördade lo-åriga beståndet lämnade någon som helst in- 

 komst. Hans förlust är då given, ty både a\"\"erkning, kultur, skatter och 

 förvaltning måste betalas ur hans egen kassa, trots frånvaron av inkomst. 

 Utgiftsprocenten är där oändligt hög, och någon rättelse står ej att vinna så 

 länge driften fortsattes med denna omloppstid. Ökas omloppstiden till 20 

 år, blir det skördade beståndet enligt Malingsbopris värt 8 kr. utöver avverk- 

 ningskostnaden, motsvarande 40 öres genomsnittsinkomst pr har. Dessa 8 

 kronor räcka dock ej ens till ny kultur, än mindre kunna skatter och förvalt- 

 ning betalas, varför förlusten fortfarande är given. Av de äldsta bestånden 

 erhållas emellertid nu något saludugligt virke, varför i rotvärde» och »värde- 

 tillväxtprocent» kan påvisas, den senare uppgående till 36 % för äldsta be- 

 ståndet och än mera för skogen i genomsnitt. Någon positiv avkastning från 

 hela skogsbruket uppstår dock ej, ty utgifterna äro flera gånger större än in- 

 komsterna. Ännu vid 40 års omloppstid visade min kalkyl från Malingsbo 

 i genomsnitt pr hektar: utgifter kr. 5: 60, inkomster 4: 22, alltså förlust kr. 

 1:38, detta samtidigt som äldsta beståndets årliga prisökning utgjorde 8,3 %, 

 och totala virkesförrådets c:a 15 °^ . Först vid c:a 47 års omloppstid gingo 

 utgifter och inkomster ungefär ihop, varvid räntabiliteten blev ^= o, från att 

 förut ha varit negativ. Vid än längre omloppstider uppstod sedermera så småningom 

 stegrad vinst, emedan produktionen ständigt ökades upptill 130 ä 140 år), 

 under det utgifterna höllo sig nära konstanta, så att utgiftsprocenten från 

 oändligheten eller över 100 så småningom kontinuerligt sjönk till c:a 25 ä 

 30 % av försålda virkets rotvärde. Dessa sista procenter äro enligt befintlig 

 statistik (jämf. tab. III) tämligen typiska för statens nuvarande, med längre 

 omloppstider bedri\Tia skogsbruk. 



Alldeles oberoende av om det framlagda exemplet pä inkomster och utgifter 

 är typiskt eller ej i sina detaljer, framgår dock som allmängiltig sanning, a// 



