ig2 TOR JONSON. 



iitgiftsprocenten alltid måste stegras vied förkortad omloppstid, sä att den förr eller 

 senare uppgår till loo och däröver, i vilket senare fall skogsbruket för äga- 

 ren skulle bli direkt förlustbringande, varför omorganisation genast måste 

 företagas. 



Utan möjlighet till vederläggning kunna vi sålunda karaktärisera värdetill- 

 växtprocentens samband med skogsbrukets organisation sålunda: Mycket hög 

 värdetillväxtprocent betyder låg medelålder, litet virkeskapital, liten produktion samt 

 ringa eller negativ nettoavkastning, men måttlig värdetillväxtproce?it betyder större 

 ålder, större virkeskapital, högre produktion samt positiv avkastning, d. v. s. netto- 

 räntabilitet uppstår. Förlägges omloppstiden ända till äldsta beståndet alldeles 

 slutar växa, bör viss behållning fortfarande uppstå på skogsbruket i sin helhet, 

 varför dess avkastningsprocent nu blir större än äldsta beståndets värdetillväxt- 

 procent, som är o, men fortsattes produktionen än längre, sä att allt virket 

 hinner ruttna, bli inkomsterna slutligen inga och räntabiliteten också ingen 

 eller negativ. 



Nettoavkastnings- eller räntabilitetsprocenten för det uthålliga skogsbruket 

 börjar sålunda vid o eller därunder, om alltför kort omloppstid försökes, steg- 

 ras sedan vid längre omloppstider till ett maximum för att sedan sakta åter 

 sjunka mot o. Värdetillväxtprocenten hos de enskilda bestånden i samma 

 skogsbruk infinner sig vid betydligt tidigare ålder än nettoräntabiliteten, bör- 

 jar i motsats mot denna med ett maximum (oändligheten) och sjunker sedan 

 småningom mot o. 



Räntabiliteten bestämmes sålunda icke direkt av virkets värdetillväxtprocent och 

 inga teoretiska bevis finnas för, att en i vanlig mening räntabel omloppstid i 

 praktiken någonsin existerar. Det åligger sålunda »penningeränteläran» att 

 i denna punkt ej blott göra påståenden utan även framlägga faktiska bevis. 



För att till slut med några siffror styrka, vilken dominerande, av inkomsterna del- 

 vis oberoende roll de allmänna omkostnaderna spela i ett kontinuerligt bedri- 

 vet skogsbruk, vill jag hänvisa till befintlig statistik över inkomster och utgif- 

 ter för c:a i8 % av landets skogsmark, nämligen för statens skogar enligt 

 medeltal för femårsperioden 1904 — 1908. Siftrorna äro bearbetade ur Do- 

 mänstyrelsens berättelser och föreligga i fullständigare skick i Finansdeparte- 

 mentets utredningar del V: Sveriges nationalförmögenhet omkring 1908^ ur 

 vars bilaga H. tab. III här nedan är ett utdrag. Detaljuppgifter om tillvä- 

 gagångssättet vid siffrornas sammanställning återfinnas i nämnda bilaga, varför 

 här endast anmärkes, att i kolumnerna »inkomster» även utlämnat husbehovs- 

 virke värdesatts, varjämte stämplings-, avverknings- och törädlingskostnader, 

 där sådana förekommit, genast fråndragits, så att siftrorna avse inkomster vid 

 försäljning å rot. 



Bland omkostnaderna ingå sålunda inga direkta avverkningskostnader, utan 

 endast allmänna driftskostnader. 



Tabellen torde i all sin enkelhet vara värd ett studium ; åtminstone har 

 förf. själv av denna utredning haft den nyttan, att jag mistat den en gång i 

 tiden havda tron på värdetillväxtprocentens duglighet som regulator för hus- 

 hållningen. Av tabellen framgår bl. a. att i ej mindre än 6 län (50,507 

 hektar) ha driftskostnaderna åren 1904 — 1908 varit större än inkomsterna. 



^ Finnas i bokhandeln till ett pris av 2 kr. 



