194 TOR JONSON. 



Då nu dessa anmärkningar mot värdetillväxtprocentens duglighet som all- 

 män hushållsfaktor av mig framfördes vid föreningens senaste årsmöte, hade 

 man ju kunnat vänta, att någon av dess anhängare uppträtt till försvar 

 för sin ofta mycket ivrigt lörtäktade hushållsteori, men av principiellt försvar 

 märktes så gott som intet. 



Några anföranden förekommo emellertid, vilka dock närmast syntes avse 

 klargöra vederbörande talares personliga ståndpunkt till frågan, och vill jag 

 i korthet bemöta hrr de Verdier, Heckscher, Eneroth och Andersson. 



Angående kapten de Verdiers yttrande skulle mycket kunna vara att erinra, 

 men vill jag endast uppehålla mig vid två moment, som äro särskilt bely- 

 sande för V:s och några andras syn på skogsbrukets räntabilitet. Efter hän- 

 visning till ett yttrande av Fredenberg säger V. (sid 315 i referatet: 



Värmländska rikstaxeringen resulterade i massatillväxt % — 3,5 



Antages med Fredenberg kvalitet och dyrhetstilhäxt % — 2,0 



Så ha vi 5,5 °^ 



Detta resonemang, som tydligen skulle bevisa Värmlandsskogarnas ränta- 

 bilitet, är just det allra yppersta exempel på den felkalkyP, som s. k. »pen- 

 ningeräntelärans» anhängare i åratal gjort sig skyldiga till. Utgifterna för skogs- 

 bruket beräknar V. själv normalt till c:a 2,50 kr. per hektar. Med en eventuellt 

 konstaterad årlig tillväxt av 5,5 procent på virkets saluvärde, fordras ju dä 

 först och främst förekomsten av ett virkesförråd med i genomsnitt 45,50 kro- 

 nors värde per hektar för att detsammas produktion nätt och jämnt skall täcka 

 omkostnaderna (5,5 % av 45,50 = 2,50.). Att räntabiliteten i ett fall som 

 detta, då intet överskott skulle uppstå, måste betecknas med o, trots att till- 

 växten i saluvärde är 5,5 °o , torde väl V. ej kunna undgå att erkänna. 



Först vid förekomsten av större virkeskapital kan sålunda nettoräntabili- 

 tetens storlek börja diskuteras. Så skulle t. ex. 100 kronors virkesvärde 

 ge 5,50 kr. i bruttotillväxt och med avdrag för 2,50 kr. (45,5 % ) omkostna- 

 der, ett netto av 3: — kronor per har. Innan nettoräntabiliteten nu prövas, skall 

 enligt V. (se sid. 317) ^; samma belopp allmänna omkostnader påföras vid ut- 

 räkning av kai)italet», d. v. s. virkesförrådet får ej bokföras till sitt saluvärde, 

 100 kronor, utan skall detta minskas med 45,5 % ned till kronor 54,50, varpå 

 nettot kr. 3 naturligtvis alltid utgör 5,5 % ränta, om nämligen mark och 

 ungskogar samtidigt lämnas obeaktade. Om nu V. är konsekvent, måste han 

 i analogi härmed naturligtvis bokföra skogen i vårt första exempel till värdet 

 o, eftersom hela inkomsten eller kr. 2,50 (100 %) där åtgick till driftskost- 

 nadernas täckande. Ej utan förvåning måste man då fråga: var köpes medel- 

 god värmlandsmark med ett saludugligt virkesförråd av 45,50 kronor för ett 

 pris av o kronor per hektar, eller till i analogi härmed beräknade pris? 



»En riktig värdering av kapitalets storlek, det är där hunden ligger be- 

 graven», säger V. efteråt. Sanningen härav vill jag ej bestrida men att V. ej 



nyttigt hjälpmedel vid inånga tillfällen i skogen, men \\ fä icke använda den i ett uthålligt 

 skogsbruk med fordran att alla träd skola växa med den eller den godtyckligt valda procen- 

 ten för att fl stå kvar. Till godtycklig procent räknas då bl. a. bankräntefoten, som intet 

 samband har med trädens ekonomiska och biologiska tillväxtencrgi. 



^ V. gör sig här dessutom skyldig till en missuppfattning av Fredenberg, vilkens 2 % 

 ej innehålla kvalitetstillväxten utan endast dyrhetstillväxten. I skogen torde 3,5 % massatill- 

 växt motsvara c:a 5 % värdetillväxt, vartill kommer 2 % dyrhetstillväxt, s:ma 7 % ^ vilken 

 korrektion dock ej ändrar tankegången i exemplet. 



