TII.L FRÅGAN OM SKOGSBRUKETS EKONOMI. 1 95 



bidragit att klarlägga frågan iir uppenbart (se nedan under Kneroth och E. 

 Andersson), 



Professor Heckscher sade sig under diskussionen, till min stora förvåning, 

 fullständigt sakna förmåga att förstå den kritik, jag i mitt inledningsföredrag 

 och i den föregående uppsatsen ägnat hans inlägg i denna fråga, speciellt 

 hans uppsats om »Skogsbrukets räntabilitet» i Ekonomisk tidskrift år 191 2. 

 Trots obehaget att behöva uppehålla mig vid saker, vilka de flesta av mina 

 läsare i likhet med mig själv torde anse självklara, måste jag därför något 

 utförligare återupprepa min kritik, allt med hänvisning till ovannämnda upp- 

 sats. 



A sid. 153 uppställer H. den frågan: »vad /////edår normal räntabilitet i av- 

 seende pä skogsbruket? > At utläggningen av detta spörsmål ägnas sedan en 

 ganska läng diskussion, av vilken vi närmast vilja taga fasta på de två punk- 

 ter, i vilka H. söker praktiskt bestämma dels den enligt hans förmenande lämp- 

 ligaste omloppstiden för en hel skog (hyggesföljd), dels den rätta mogenhetsål- 

 dern för skogens äldsta bestånd. 



För en hel normal skog bör enligt H. omloppstiden väljas sä, att den »ger sko- 

 gen sitt hög.sta kapitalvärde», vartör den skall förhöjas så länge, som skogen i 

 fråga med högre omloppstid lämnar en avkastning, sä mycket större än den å 

 samma skog med kortare omloppstid vunna, att de båda nettoinkomsterna stå 

 i ränte- på ränteförhållande till varandra enligt vanlig räntefot. Skulle man 

 sålunda välja mellan 100- och iio-årig omloppstid, måsteden senares avkast- 

 ning överstiga den förras med t. ex. p % ränta i 10 år, d. v. s. om den förra 

 såsom i mitt exem})el ger 10,4? kronor netto, bör den senare, enligt t. ex. 5 

 "o räntefot, ge minst 10,48 X 1,05^° ^ c:a 17 kronor netto, för att förläng- 

 ning med 10 år skulle löna sig. 



På alla skogsmän torde denna synpunkt verka fullkomligt originell, åtmin- 

 stone har jag själv i facklitteraturen aldrig funnit ens antydningar i denna 

 riktning, detta säkerligen därför, att exemplet, vilket för övrigt H. själv beto- 

 nar, ej överensstämmer med faktiska förhållanden inom skogsbruket. I det 

 uthålliga skogsbruket infinner sig ju ej den 1 1 o-åriga omloppstidens nor- 

 mala inkomst därigenom, att man i ett loo-årigt normalt skogsbruk »slår igen 

 butiken i 10 år, ty visserligen bli de skördade bestånden 10 år äldre, men 

 de upptaga felaktiga arealer, i det varje 20-års klass nu borde intaga 18,2 % 

 av arealen i stället för de 20 % som enligt 1 00-årig omdrift förefinnas. Nå- 

 gon årlig normal nettoavkastning av 1 1 o-ärigt omdrev, jämförbar med det 

 1 00-åriga skogsbrukets normala netto uppstår ej genom ett dylikt 10 års dröjs- 

 mål, ty ett omförande fordrar mycket längre tid än 10 år. 



An mindre passar denna anvisning såsom spörsmålet i praktiken ligger hos 

 oss, ty här är i regel ej fråga om förlängning, utan om förkortning av nu 

 använda omloppstider, och en dylik förkortning torde väl aldrig kunna moti- 

 veras med, att det loo-åriga skogsbrukets omloppstid beräknas lämna vissa 

 procent >ni?id)e inkomst än det nu bedrivna t. ex. 120-åriga. Detta torde H. 

 själv ha insett, ty han går strax att undersöka, »vilka yttre kriterier man har 

 på, att en viss omloppstid ger skogen sitt högsta kapitalvärde». »Skogens 

 avkastning», säger H., »är detsamma som värdet av de årligen avverkade be- 

 ständen och frågan gäller därför den punkt i beståndens tilhäxt, vid vilken de 

 skola avverkas > (sid. 263). 



